[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOčENSTIEV | Brusel, 28. 6. 2006 KOM(2006) 346, konečné znenie OZNÁMENIE KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE, EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU, VÝBORU REGIÓNOV A SÚDNEMU DVORU EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV o úprave ustanovení hlavy IV Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva týkajúcich sa právomocí Súdneho dvora s cieľom zabezpečiť účinnejšiu súdnu ochranu OZNÁMENIE KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE,EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU, VÝBORU REGIÓNOV A SÚDNEMU DVORU EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV o úprave ustanovení hlavy IV Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva týkajúcich sa právomocí Súdneho dvora s cieľom zabezpečiť účinnejšiu súdnu ochranu Úvod Fyzické osoby musia mať možnosť účinnej súdnej ochrany práv, ktoré im vyplývajú z práva Spoločenstva[1]. Na tento účel sa zmluvou zaviedol kompletný systém opravných prostriedkov a konaní, ktorého podstatnou zložkou je úzka spolupráca medzi Súdnym dvorom a súdmi členských štátov uskutočňovaná prostredníctvom prejudiciálneho konania (článok 234 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva, ďalej len „Zmluva o ES“).CL Amsterdamskou zmluvou sa schválil cieľ vytvoriť postupne priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Na tento účel boli niektoré z otázok, ktoré predtým spadali do hlavy VI Zmluvy o Európskej únii („3. pilier“), zahrnuté do Zmluvy o ES za určitých podmienok. Medzitým sa vybudovanie tohto priestoru stalo prioritou pre Úniu v dôsledku politických impulzov, najmä Európskej Rady v roku 1999 (Tampere) a 2004 (Haagsky program) a dobrej spolupráce všetkých inštitúcií. Pri rozvíjaní tohto priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti musí mať podstatné miesto dodržiavanie základných práv a osobitne účinná súdna ochrana každej osoby. Práve v tomto zmysle sa článkom 67 ods. 2 druhá zarážka Zmluvy o ES ukladá Rade po uplynutí prechodného obdobia piatich rokov od nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy prijať rozhodnutie „s cieľom upraviť ustanovenia týkajúce sa právomocí Súdneho dvora“ (t, j. ustanovenia článku 68 uvedenej zmluvy). Komisia však konštatuje, že prechodné obdobie uplynulo 1. mája 2004 a Rada nezačala s prácami, aby splnila túto právnu povinnosť[2]. Cieľom tohto oznámenia je prispieť k úprave osobitných ustanovení článku 68 Zmluvy o ES týkajúcich sa právomocí Súdneho dvora v oblastiach, ktorých sa týka hlava IV. Podľa názoru Komisie by táto úprava mala spočívať v zosúladení uvedených právomocí so všeobecným systémom zmluvy. V prílohe sa predkladá návrh rozhodnutia Rady na tento účel. Z dôvodov uvedených ďalej sa Komisia domnieva, že vhodný spôsob úpravy ustanovení hlavy IV týkajúcich sa Súdneho dvora spočíva v ich zosúladení so spoločným systémom súdnej ochrany zmluvy vo všetkých oblastiach hlavy IV. Osobitné ustanovenia článku 68 Zmluvy o ES by sa teda mali prestať uplatňovať. Nevyhnutné je to predovšetkým v prípade prvého odseku tohto článku, ktorým sa zakazuje súdom členských štátov iným ako súdom, voči ktorého rozhodnutiam nie je prípustný žiaden opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, zatiaľ čo článkom 234 zmluvy, ktorým sa zriaďuje postup spolupráce so súdmi členských štátov, sa poskytuje táto možnosť každému súdu členského štátu. Rovnako sa to týka aj postupu ustanoveného v odseku 3[3], ktorý stráca opodstatnenosť, keď sa zavedie bežné prejudiciálne konanie. Napokon niet dôvodu zachovať vylúčenie akejkoľvek právomoci Súdneho dvora ustanovené v odseku 2 pre niektoré opatrenia[4]. V nasledujúcich častiach sa rozvíjajú argumenty, na ktorých sa zakladá pozícia Komisie. Osobitne zosúladenie pravidiel týkajúcich sa právomocí Súdneho dvora v hlave IV so všeobecnými právnymi predpismi: - zabezpečí jednotné uplatňovanie a výklad právnych predpisov Spoločenstva v tejto oblasti, ako aj v každej inej (pozri ďalej písmeno a); - umožní posilniť súdnu ochranu, a to v oblastiach osobitne citlivých z pohľadu základných práv (pozri ďalej písmeno b); - napraví paradoxný ústup súdnej ochrany vyplývajúci z Amsterdamskej zmluvy v občianskych veciach, na ktoré sa vzťahuje článok 65 Zmluvy o ES (pozri ďalej písmeno c) a - bude znamenať, že súdny systém Spoločenstva bude normálne fungovať bez toho, že by bolo potrebné obávať sa problémov fungovania v tejto oblasti (pozri ďalej písmeno d). a) Zabezpečiť jednotné uplatňovanie a výklad právnych predpisov Spoločenstva Od nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy Únia vykonáva významnú legislatívnu činnosť, ktorú začala Európska rada v Tampere a ktorá bola potvrdená v Haagskom programe, v oblastiach spolupráce v občianskych veciach, vo veciach azylu, prisťahovalectva, víz a voľného pohybu osôb. V súčasnosti sa vytvára obdivuhodný súbor právnych predpisov Spoločenstva ako odpoveď na očakávania európskych občanov a osôb, ktorých pobyt sa nachádza v Európe, ktorí chcú žiť v skutočnom priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Tento súbor právnych predpisov, tak ako akákoľvek iná časť práva Spoločenstva, si vyžaduje jednotný výklad a uplatňovanie v celej Únii, ktorých garantom je Súdny dvor. Pokiaľ sa tento súbor rozširuje, a to nielen kvantitatívne, ale predovšetkým vzhľadom na význam práv, ktoré poskytuje, je nevyhnutné zabezpečiť jeho homogénne uplatňovanie v celej Únii. Postupom par excellence , ktorý umožňuje Súdnemu dvoru zaručiť jednotu právnych predpisov Spoločenstva, je prejudiciálne konanie ustanovené v článku 234 Zmluvy o ES. Toto konanie zabezpečujúce úzku spoluprácu medzi Súdnym dvorom a súdmi členských štátov je základným prvkom právneho poriadku Spoločenstva. Podstatným prvkom tohto konania je zásada, podľa ktorej môže akýkoľvek súd členského štátu podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor. Akákoľvek pretrvávajúca výnimka z tejto zásady bráni v plnení úlohy Súdneho dvora, ktorá spočíva v povinnosti zabezpečiť jednotu právnych predpisov Spoločenstva v prospech všetkých subjektov podliehajúcich súdnej právomoci. Súdny dvor preto už v roku 1995 varoval, že „obmedzenie možnosti podať návrh na začatie konania na Súdny dvor by malo za následok spochybnenie jednotného uplatňovania a výkladu právnych predpisov Spoločenstva v celej Únii a mohlo by pripraviť fyzické osoby o účinnú súdnu ochranu a ohroziť jednotu judikatúry… Systém prejudiciálneho konania predstavuje skutočnú nosnú časť fungovania vnútorného trhu, pretože je podstatný pre zachovanie charakteru Spoločenstva práva zriadeného zmluvami a jeho cieľom je zabezpečiť za každých okolností tomuto právu rovnaké právne účinky vo všetkých členských štátoch…Jedna z podstatných úloh Súdneho dvora spočíva práve v zabezpečení takéhoto jednotného výkladu a Súdny dvor si ju plní tak, že odpovedá na otázky, ktoré mu kladú súdy členských štátov“ [5]. Súdny dvor sa neskôr vrátil k tomuto bodu, keď s ľútosťou konštatoval, že od prechodu od Európskych spoločenstiev na Európsku úniu v roku 1993 sa rozšírili „rozdiely v súdnej ochrane v rámci Únie“ , a odporučil „zjednotenie systému súdnej ochrany na základe vzoru Spoločenstva“ ako „najlepší spôsob na zabezpečenie dodržiavania práva v každej oblasti Európskej únie “ [6] . Komisia zdôrazňuje, že podstatným prvkom priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti je jeho vnútorný súlad. Jednotný výklad súboru právnych predpisov, ktorý sa medzičasom vytvoril, je nevyhnutný, aby sa zaručil tento vnútorný súlad. Napríklad je zjavné, že v oblasti prisťahovalectva a azylu homogénne uplatňovanie acquis výrazne prispeje k obmedzeniu druhotného pohybu medzi členskými štátmi, čo vyvolávalo obavy pretrvávajúca od vytvorenia priestoru. Skúsenosť v oblasti občianskej spolupráce je tiež veľavravná: zatiaľ čo Súdny dvor dokázal od roku 1971 urobiť z dohovoru „Brusel I“ mimoriadne účinný nástroj v prospech subjektov podliehajúcich súdnej právomoci (pozri ďalej písmeno c)), naopak, keďže Súdny dvor nemohol plniť svoju úlohu zjednocovania pojmov v rámci Rímskeho dohovoru z roku 1980 o práve uplatňovanom na zmluvné záväzky[7], výklad ustanovení tohto dohovoru sa veľmi odlišuje medzi jednotlivými členskými štátmi, Komisia sa teda domnieva, že je odteraz potrebné ustanoviť uplatňovanie článku 234 Zmluvy o ES na celú túto oblasť, ktorá je predmetom takej dynamickej legislatívnej štruktúry. Čím viac sa rozvíja acquis communautaire v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje hlava IV, najmä vďaka rozšírenému uplatňovaniu rozhodovacieho postupu kvalifikovanou väčšinou a spolurozhodovacieho postupu, o ktorom sa rozhodlo v decembri 2004, tým viac sa obmedzenia určené právomociam Súdneho dvora, prijaté iba na prechodné obdobie piatich rokov, zdajú neodôvodnené. Komisia už zdôraznila tento bod vo svojom vyhlásení v decembri 2004[8]. b) Posilniť súdnu ochranu Zásada účinnej súdnej ochrany je súčasťou všeobecných zásad práva Spoločenstva. Je jednou zo základných práv zakladajúcich samotný pojem právneho štátu. Výnimka z tejto zásady zavedená článkom 68 Zmluvy o ES sa uplatňuje v oblasti politík, ktoré sú osobitne citlivé z hľadiska základných práv a zahŕňajú ochranu osobitne zraniteľných osôb. Obmedzenie práva postúpiť vec Súdnemu dvoru, ustanovené v odseku 1 článku 68 Zmluvy o ES, vyvoláva problémy súdnej ochrany v dvoch možných prípadoch. Na jednej strane pri vnútroštátnych sporoch, týkajúcich sa subjektívnych práv vyplývajúcich z právnych predpisov prijatých podľa hlavy IV, sudcovia súdov členských štátov prvého stupňa a odvolacích súdov nemajú možnosť požiadať Súdny dvor o výklad platného práva Spoločenstva. Dotknuté osoby teda môžu byť nútené vyčerpať všetky vnútroštátne opravné prostriedky, aby ich práva mohli byť objasnené v prejudiciálnom konaní. Na druhej strane osobám, ktoré sa považujú za poškodené vo svojich základných právach aktom Spoločenstva prijatým na základe hlavy IV, nie je priznaná žiadna súdna ochrana, kým nevyčerpajú všetky dostupné vnútroštátne opravné prostriedky. Pretože iba Súdny dvor má právomoc vyhlásiť akt Spoločenstva za neplatný[9]. V dôsledku toho sa zdá, že sudca súdu členského štátu prvého stupňa alebo odvolacieho súdu, aj keď by bol presvedčený o protiprávnosti uvedeného aktu, by bol napriek tomu povinný v zmysle článku 68 ods. 1 Zmluvy o ES takýto akt uplatňovať bez toho, aby mohol podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor. Čo je ešte závažnejšie, takýto sudca, zdá sa, nemôže ani poskytnúť nijakú dočasnú súdnu ochranu, pretože dočasné pozastavenie uplatňovania aktu Spoločenstva je prístupné len vtedy, ak je sprevádzané podaním návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci platnosti aktu[10]. V obidvoch prípadoch teda obmedzené právomoci Súdneho dvora v zmysle článku 68 ods. 1 Zmluvy o ES môžu v praxi pripraviť dotknuté osoby o účinnú súdnu ochranu. A to o to viac, že v uvedených oblastiach tieto osoby často nedisponujú finančnými zdrojmi nevyhnutnými na vyčerpanie všetkých dostupných vnútroštátnych opravných prostriedkov a/alebo potrebujú rýchly zásah súdu. Čiže osoby, ktoré chránia ustanovenia hlavy IV, zahŕňajú žiadateľov o azyl alebo o zlúčenie rodiny v zmysle smerníc 2003/86/ES, 2004/83/ES a 2005/85/ES, štátni príslušníci tretích krajín, ktorí podali odpor voči vyhosteniu alebo diskriminačnému zaobchádzaniu, ale aj maloleté deti, ktorých sa týkajú spory súvisiace s výživným alebo osobitne s rodičovskými právami a povinnosťami v širokom zmysle slova podľa nariadenia (ES) č. 2201/2003[11]. Inak v občianskych a obchodných veciach, ktorých sa týkajú nariadenia (ES) č. 44/2001, (ES) č. 1348/2000, (ES) č. 1206/2001, (ES) č. 805/2004, sa spory môžu ľahko stať iluzórnymi alebo príliš drahými pre malé a stredné podniky, pokiaľ musí byť ich vec prejednávaná až najvyšším súdom členského štátu, pred tým, než sa Súdny dvor bude môcť vyjadriť k ich právam. Je potrebné dodať, že povinnosť vyčerpať všetky dostupné opravné prostriedky v členskom štáte s jediným cieľom, aby bolo možné podať návrh na začatie konania Súdnemu dvoru po mesiacoch či rokoch, je taktiež v rozpore s hospodárnosťou konania. Môže viesť k zbytočnému plytvaniu zdrojmi súdov členských štátov, ktoré môžu v ostatných oblastiach slobodne posúdiť, kedy je najúčinnejšie podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. Najmä v oblasti základných práv môže včasný zásah Súdneho dvora podľa článku 234 Zmluvy o ES umožniť vyriešiť vopred problémy a vyhnúť sa tomu, aby sa závažné právne otázky museli prejednávať pred súdmi viacerých stupňov členského štátu, či dokonca pred Európskym súdom pre ľudské práva. Odsekom 2 článku 68 Zmluvy o ES sa vylučuje akákoľvek právomoc Súdneho dvora „rozhodovať o opatreniach alebo rozhodnutiach prijatých podľa článku 62 ods. 1 týkajúcich sa dodržiavania práva a poriadku a zabezpečenia vnútornej bezpečnosti“[12]. Podľa znenia tohto odseku sa zdá, že tento odsek vylučuje akúkoľvek kontrolu Súdneho dvora týkajúcu sa opatrení Spoločenstva prijatých zákonodarcom na základe článku 62 ods. 1 Zmluvy o ES, pokiaľ sa týkajú dodržiavania verejného poriadku a zabezpečenia vnútornej bezpečnosti. Ide konkrétne o právne predpisy Spoločenstva s cieľom zrušiť akúkoľvek kontrolu osôb na vnútorných hraniciach Únie, vrátane výnimočných možností dočasne opätovne zaviesť tieto kontroly. Vzhľadom na to, že podľa definície ani súdy členských štátov nemôžu rozhodovať o právoplatnosti takýchto právnych predpisov Spoločenstva[13], vyplýva z toho úplné vylúčenie súdnej kontroly takýchto pravidiel, čo vôbec nie je možné obhájiť v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Vylúčenie právomoci Súdneho dvora pri opatreniach verejného poriadku nie je rovnako v súlade so zvyškom zmluvy. Úlohou Súdneho dvora od počiatkov Spoločenstva bolo vyjadrovať sa k súladu opatrení prijatých členskými štátmi v rozsahu pôsobnosti zmlúv s právom Spoločenstva, na zachovanie verejného poriadku a vnútornej bezpečnosti. Uvedieme najmä príklad vnútroštátnych právnych predpisov a ich správneho uplatnenia, ktoré môžu obmedziť voľný pohyb tovarov a kapitálu, ale aj občanov Únie, čo môže dokonca viesť k vyhosteniu týchto občanov „hostiteľským“ členským štátom do štátu pôvodu v záujme ochrany verejného poriadku.[14] Súdny dvor neustále kontroloval proporcionálnosť a všetky ostatné záruky[15], vymedzujúce výkon týchto právomocí členských štátov, a jeho kontrola plne zohľadňovala citlivosť potrieb verejného poriadku, pričom sa členským štátom ponechal príslušný priestor na voľnú úvahu[16]. V rámci samotného rozsahu hlavy IV sa členské štáty vedú aj k tomu, aby prijali rôzne ďalšie opatrenia v záujme verejného poriadku, ktoré skutočne spadajú do právomocí Súdneho dvora. V každom prípade ochrana verejného poriadku musí byť v právnom spoločenstve sprevádzané zásadnými legislatívnymi a výkonnými opatreniami a nie vylúčením práv sudcovi. Napokon si Komisia kladie otázku o prípadných dôsledkoch z pohľadu Európskeho dohovoru o ľudských právach v prípade úplnej absencie akejkoľvek úpravy ustanovení článku 68 Zmluvy o ES. Na jednej strane Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že členské štáty sú kolektívne zodpovedné za akékoľvek porušenie tohto dohovoru, ktoré by priamo vyplynulo z primárneho práva Spoločenstva[17]. Na strane druhej sa tento súd jednoznačne domnieva, že pokiaľ ide o akty inštitúcií, ochrana základných práv poskytovaná právom Spoločenstva, je „ekvivalentná“ ochrane zabezpečovanej mechanizmom dohovoru; Európsky súd pre ľudské práva však dospel k tomuto zisteniu ekvivalentnosti s ohľadom na systém všeobecného práva zmluvy týkajúci sa právomocí Súdneho dvora[18]. Stručne povedané Komisia sa domnieva, že požiadavka na posilnenie súdnej ochrany si naliehavo vyžaduje, aby sa odseky 1 a 2 článku 68 Zmluvy o ES prestali uplatňovať a aby bol zavedený spoločný systém zmluvy. c) Napraviť ústup súdnej ochrany týkajúcej sa spolupráce v občianskych veciach V rokoch 1971 až 2002, keď nadobudlo účinnosť nariadenie (ES) č. 44/2001, Súdny dvor bol príslušný rozhodovať o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa výkladu tzv. dohovoru „Brusel I“ z roku 1968[19], ktoré boli predložené nielen súdmi členských štátov, voči ktorých rozhodnutiam nie je prípustný žiaden opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva, ale aj odvolacími súdmi[20] . Takýmto spôsobom mohol Súdny dvor v priebehu 30 rokov poskytnúť odvolacím súdom členských štátov – a teda občanom a podnikom pôsobiacim v občianskych a obchodných veciach – mnohé hodnotné výklady tohto dohovoru, ktorý bol významným medzníkom v európskej integrácii. Je teda paradoxné, že Amsterdamská zmluva, ktorá zaradila túto oblasť do prvého piliera a umožnila zákonodarcovi premeniť predchádzajúce dohovory na nariadenia, zároveň vážne obmedzila prostredníctvom článku 68 ods. 1 Zmluvy o ES právomoc Súdneho dvora pri výklade týchto nariadení tým, že vylúčila odvolacie súdy a oprávnila iba súdy, voči rozhodnutiam ktorých nie je prípustný žiaden opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. Pokiaľ by takéto obmedzenie kontroly súdmi členských štátov bolo účinné v rokoch 1971 a 2002, niet pochýb, že by veľká časť judikatúry Súdneho dvora v občianskych a obchodných veciach[21] nikdy neuzrela svetlo sveta, alebo by bola v prospech občanov a podnikateľských subjektov len s oneskorením a dodatočnými nákladmi. Nič nemôže odôvodniť, že súdna ochrana týchto občanov alebo subjektov bude odteraz obmedzenejšia, než v priebehu predchádzajúcich 30 rokov. Prechodné obdobie uplynulo, je teda čas, aby Rada využila možnosť poskytnutú článkom 67 ods. 2 druhou zarážkou Zmluvy o ES, na nápravu ústupu ochrany a zaviedla spoločný systém článku 234 uvedenej zmluvy v oblasti súdnej spolupráce v občianskych veciach. d) Dôverovať dobrému fungovaniu Súdneho dvora Zdá sa, že článok 68 ods. 1 Zmluvy o ES možno čiastočne vysvetliť úsilím predísť zaťaženiu Súdneho dvora veľkým množstvom podaných návrhov na začatie prejudiciálneho konania vo veciach, na ktoré sa vzťahuje hlava IV. Ďalšou obavou mohlo byť, že v určitých oblastiach, ako najmä právo na azyl, by prejudiciálne konanie mohlo oddialiť súdne konania v členských štátoch. Komisia sa domnieva, že treba dôverovať Súdnemu dvoru, účinnosti prostriedkov vnútornej organizácie, ktoré má Súdny dvor v súčasnosti k dispozícii, ako aj novým možnostiam, ktoré boli medzitým ustanovené Zmluvou z Nice. V súčasnosti je v možnostiach Súdneho dvora významne znížiť priemerné trvanie prejudiciálnych konaní.[22] Okrem toho využitím nového zrýchleného konania už preukázal, že je prípadne schopný rýchlejšie prejednať prejudiciálnu otázku. V prípade potreby by totiž osobitné ustanovenia umožňujúce okamžité prejednanie osobitne naliehavých vecí mohli byť začlenené do štatútu Súdneho dvora – vďaka novému právnemu základu článku 245 druhého pododseku zavedenému Zmluvou z Nice – a do jeho rokovacieho poriadku. Inak v ďalších oblastiach, kde sú vnútroštátne konania rovnako naliehavé, vrátane trestnej oblasti, zmluvy nestanovili možnosť, aby iba súdy členských štátov, voči ktorých rozhodnutiam nie je prípustný žiaden opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva, mohli podať návrh na začatie konania na Súdny dvor. Takže aj keď súdna ochrana je úplne nedostatočne upravená v hlave VI Zmluvy o EÚ, pretože v článku 35 ods. 2 predpokladá opt-in zo strany členských štátov, z ktorých to využilo len 14, je paradoxné, že členským štátom, ktoré využili tento opt-in , bola ponechaná sloboda voľby, aby sa umožnilo všetkým súdom podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, čo urobilo 11 členských štátov, pričom v hlave IV toto nie je možné. V každom prípade dôvody spojené s pracovným zaťažením sudcov nie sú z pohľadu Komisie dostačujúce, aby odôvodnili zachovanie, v súčasnom štádiu rozvoja priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ustanovenia, ktoré môže poškodiť účinnú súdnu ochranu a jednotu práva Spoločenstva. Záver Tak ako Európa vo všeobecnosti aj priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti sa buduje po etapách. Od nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy a od Európskej rady v Tampere sa hlavou IV umožnilo vytvoriť obdivuhodný súbor právnych predpisov v prospech európskych občanov a osôb, ktorých pobyt sa nachádza v Únii v mnohých aspektoch ich každodenného života. Keďže prechodné obdobie vypršalo, je naliehavé, aby si Rada splnila svoju povinnosť vyplývajúcu z článku 67 Zmluvy o ES tým, že obnoví v plnom rozsahu právomoci Súdneho dvora rozhodovať o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa prijatých právnych predpisov. To je potrebné, aby sa plne zabezpečilo základné právo na účinnú súdnu ochranu, ako aj jednota práva Spoločenstva, a tak sa vyplnila medzera, ktorú už nie je možné ospravedlniť v skutočnom „priestore spravodlivosti“. PRÍLOHA NÁVRH ROZHODNUTIE RADY ktorým sa upravujú ustanovenia týkajúce sa Súdneho dvora v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje hlava IV tretej časti Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva RADA EURÓPSKEJ ÚNIE, so zreteľom na Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva, a najmä na jej článok 67 ods. 2 druhá zarážka, so zreteľom na stanovisko Európskeho parlamentu, keďže: 1. V súlade s článkom 68 ods. 1 zmluvy sa článok 234 zmluvy uplatňuje na hlavu IV tretej časti zmluvy za osobitných okolností a podmienok ustanovených v tomto ustanovení. V súlade s článkom 68 ods. 2 Súdny dvor v žiadnom prípade nemá právomoc rozhodovať o opatreniach alebo rozhodnutiach prijatých podľa článku 62 ods. 1 týkajúcich sazachovania verejného poriadku a zabezpečenia vnútornej bezpečnosti. Rovnako článkom 2 ods. 1 pododsek 3 protokolu o integrácii schengenského acquis v rámci Európskej únie sa vylučuje právomoc Súdneho dvora rozhodovať o opatreniach alebo rozhodnutiach prijatých v rámci schengenského acquis a týkajúcich sa zachovania verejného poriadku a zabezpečenia vnútornej bezpečnosti. V súlade s článkom 68 ods. 3 zmluvy Rada, Komisia alebo členský štát môžu požiadať Súdny dvor, aby rozhodol o otázke výkladu tejto hlavy alebo aktov inštitúcií Spoločenstva prijatých na základe tejto hlavy. Rozsudok, ktorý Súdny dvor vynesie na základe tejto žiadosti sa nevzťahuje na právoplatné rozhodnutia súdov členských štátov. 2. V súlade s článkom 67 ods. 2 druhou zarážkou zmluvy, Rada po porade s Európskym parlamentom musí jednomyseľne rozhodnúť po uplynutí prechodného obdobia piatich rokov po nadobudnutí platnosti Amsterdamskej zmluvy s cieľom upraviť ustanovenia týkajúce sa právomocí Súdneho dvora. 3. K uvedenej úprave je potrebné pristúpiť zosúladením osobitných ustanovení existujúcich v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje hlava IV o spoločnom systéme zmluvy. Tieto osobitné ustanovenia by teda mali prestať platiť v prospech uplatňovania všeobecných pravidiel zmluvy, a najmä jej článku 234. 4. Dánsko v súlade s článkami 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska, ktorý je pripojený k Zmluve o Európskej únii a Zmluve o založení Európskeho spoločenstva, sa nepodieľa na prijatí tohto rozhodnutia, a preto ním nie je viazané, ani nepodlieha jeho uplatňovaniu. ROZHODLA TAKTO: Jediný článok 1. Od [1. januára 2007] článok 234 zmluvy sa uplatňuje na akúkoľvek žiadosť predloženú Súdnemu dvoru súdom členského štátu, aby rozhodol o otázke týkajúcej sa výkladu hlavy IV tretej časti zmluvy alebo o platnosti a výklade aktov inštitúcií Spoločenstva prijatých na základe tejto hlavy, vrátane žiadostí predložených do [1. januára 2007], o ktorých Súdny dvor ešte k tomuto dátumu nerozhodol. 2. Od [1. januára 2007] článok 2 ods. 1 tretí pododsek druhá veta protokolu o integrácii schengenské acquis v rámci Európskej únie sa prestáva uplatňovať v rozsahu pôsobnosti práva Spoločenstva. 3. Od [1. januára 2007] článok 68 zmluvy sa prestáva uplatňovať. V Bruseli Za Radupredseda [1] Pozri najmä rozsudky Súdneho dvora vo veciach Zelení/Parlament, 294/83, Zb. s. 1339, bod 23; Johnston, 222/84, Zb. 1986, s. 1651, bod 18; C-50/00 P, Unión de pequeños agricultores, Zb. 2002, I-6677, body 38 – 40. [2] Na základe článku 67 ods. 2 druhej zarážky Zmluvy o ES Rada rozhodla rozšíriť uplatnenie spolurozhodovacieho postupu; pozri jej rozhodnutie z 22. decembra 2004 (2004/927/ES), Ú. v. EÚ L 396 z 31. 12. 2004, s.45. Pri tejto príležitosti Komisia urobila nasledujúce vyhlásenie v zápisnici Rady: „Komisia chce pripomenúť, že v článku 67 ods. 2 sa ustanovuje, že Rada prijíma rozhodnutie nielen s cieľom určiť oblasti, ktoré majú spadať do spolurozhodovania, ale aj s cieľom prijať ustanovenia týkajúce sa Súdneho dvora. Prechod na spolurozhodovanie pri väčšine oblastí, na ktoré sa vzťahuje hlava IV, ktorý je ustanovený príslušným rozhodnutím, prispieva do veľkej miery k posilneniu demokratickej legitímnosti nástrojov prijatých podľa uvedenej hlavy a z tohto hľadiska Komisiu rozhodnutie teší. Vzhľadom na to je neprijateľné, aby sa v rozhodnutíe neustanovovala úprava právomocí Súdneho dvora, čím pretrváva stav obmedzeného prístupu k Súdnemu dvoru. Komisia je pevne presvedčená, že v tejto oblasti, ktorá je tak úzko spätá s právami osôb, je väčší prístup k spravodlivosti rovnako nevyhnutný na posilnenie legitímnosti.“ Rovnaký postoj vyjadril aj Európsky parlament v Bourlangesovej správe prijatej 16. decembra 2004. [3] V súlade s týmto odsekom „Rada, Komisia alebo členský štát môžu požiadať Súdny dvor, aby rozhodol o otázke výkladu tejto hlavy alebo aktov inštitúcií Spoločenstva prijatých na základe tejto hlavy. (…)“ [4] V súlade s týmto odsekom „(…) Súdny dvor nemá právomoc rozhodovať o opatreniach alebo rozhodnutiach prijatých podľa článku 62 ods. 1 týkajúcich sa zachovania verejného poriadku a zabezpečenia vnútornej bezpečnosti.“ [5] Pozri správu Súdneho dvora o niektorých aspektoch uplatňovania Zmluvy o EÚ, 1995, s. 5 až 6. [6] Pozri vystúpenie predsedu Rodrígueza Iglesiasa v rámci prác európskeho konventu, CONV 572/03 z 20. februára 2003. Pozri tiež dokument vyzývajúci na diskusiu predložený Súdnym dvorom „Budúcnosť súdneho systému Európskej únie“ z roku 2000, s. 31 až 33, v ktorom sa Súdny dvor zmienil o výnimke ustanovenej v článku 68 Zmluvy o ES a pritom zopakoval všeobecnú zásadu, aby zdôraznil, že „zdá sa nevyhnutné, aby bola možnosť predložiť vec Súdnemu dvoru poskytnutá všetkým súdom“ , a že „jednotné uplatňovanie práva Spoločenstva často vyplýva z toho, že otázky o výklade, ktoré sa vznesú pred súdmi, nezostávajú nevybavené až do odvolania, ale Súdny dvor o nich ihneď rozhodne, čo umožňuje v ranom štádiu stanoviť judikatúru v členských štátoch Únie.“. [7] Komisia nedávno navrhla nariadenie, ktorým by sa tento dohovor začlenil do prvého piliera [návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o práve uplatňovanom na zmluvné záväzky (Rím I) – KOM(2005)650]. [8] Pozri poznámku pod čiarou 2. [9] Vec 314/85, Foto-Frost, Zb. 1987, s. 04199. [10] Spojené veci. C-143/88 a C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen, Zb. 1991, s. I-415; C-465/93, Atlanta, Zb. 1995, I-3761. Zdá sa, že základné zásady vyvodené judikatúrou Foto-Frost, Zuckerfabrik a Atlanta by sa mali uplatňovať aj na hlavu IV. Určite, niektorí dôvodili tým, že by sa mala poskytnúť výnimka a priznať výnimočne v tejto oblasti sudcom členských štátov právomoc neuplatňovať akty Spoločenstva, o ktorých sa domnievajú, že sú v rozpore so zmluvou, aby sa predišlo problémom súdnej ochrany uvedeným v tomto oznámení. Tento návrh by však obsahoval vážne porušenie nezávislosti a jednotnosti práva Spoločenstva. [11] Vzhľadom na nevyhnutnosť zabezpečiť neustálu a účinnú ochranu maloletých, v sporoch súvisiacich s rodičovskými právami a povinnosťami, ako sú definované nariadením (ES) č. 2201/2003, treba často rozhodnúť v krátkom čase. Aj keď rozhodnutia prijaté podľa nariadenia (ES) č. 2201/2003 sú často predmetom odvolania, len zriedkakedy sa dostanú až pred súdy, voči ktorých rozhodnutiam nie je prípustný žiaden opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva. [12] Článok 2 ods. 1 tretí pododsek protokolu o integrácii schengenského acquis v rámci Európskej únie obsahuje ustanovenie o vylúčení právomoci Súdneho dvora, ktoré, pokiaľ ide o strany schengenského acquis integrované do práva Spoločenstva, je súbežné s ustanovením článku 68 ods. 2 Zmluvy o ES, a teda by sa malo „upraviť“ súčasne s týmto ustanovením. [13] Komisia sa domnieva, že na rozdiel od toho, čo bolo niekedy predložené, tento odsek sa nemôže uplatňovať na vnútroštátne opatrenia týkajúce sa zachovania verejného poriadku a zabezpečenia vnútornej bezpečnosti. Vyplýva to zo samotného znenia odseku 2. Totiž ani v konaní ustanovenom v článku 226 Zmluvy o ES, ani v konaní uvedenom v článku 234 uvedenej zmluvy, Súdny dvor nikdy „nerozhoduje“ o vnútroštátnych opatreniach alebo rozhodnutiach a takéto opatrenia sa „neprijímajú podľa článku 62 ods. 1 Zmluvy o ES“ [14] Tieto opatrenia sa zakladajú najmä na článku 39 ods. 3 a na článku 46 Zmluvy o ES a musia dodržiavať záruky smernice 64/221/EHS o koordinácii osobitných opatrení o pohybe a pobyte cudzích štátnych príslušníkov, prijatých z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia, (Ú. v. ES 56, 4.4.1964, s. 850). Táto smernica je s účinnosťou od 30. apríla 2006 nahradená smernicou 2004/38/ES z 29. apríla 2004. [15] Pozri najmä už citovanú smernicu č. 64/221/EHS. [16] Pozri najmä vec C-100/2001, Olazábal, 2002, I-10981. [17] Pozri rozsudok z 18. februára 1999, Matthews/Spojené kráľovstvo (návrh č. 24833/94). [18] Pozri rozsudok z 30. júna 2005, Bosphorus/Írsko (návrh č. 45036/98), body 96 až 99 a 160 až 165. Európsky súdny dvor z neho vyvodil záver, že realizácia povinností vyplývajúcich z aktov sekundárnej legislatívy sa vyznačuje „prezumpciou súladu“ s dohovorom. [19] Dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a vykonávaní rozhodnutí v občianskoprávnych a obchodných veciach. [20] Článok 2 protokolu z 3. júna 1971 o výklade Súdnym dvorom dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a vykonávaní rozhodnutí v občianskoprávnych a obchodných veciach. V prípade uplatňovania článku 37 Bruselského dohovoru aj súdy prvého stupňa mali právo predložiť vec Súdnemu dvoru. [21] Osobitne prekvapujúce je zistenie, že rozsudky zásadného významu pre fungovanie Bruselského dohovoru a tým pre nariadenie (ES) č. 4/2001 boli vynesené Súdnym dvorom na základe návrhu, ktorý bol podaný odvolacími súdmi. Týka sa to osobitne rozsudkov „Bier Mines de Potasse d’Alsace“ (vec 21-76), „De Bloos“ (vec 14-76), „Tessili“ (vec 12/76), „Denilauler“ (vec 125/79), „Mund-Fester“ (vec C-398-92), „Reichert“ (vec C-261-90), alebo aj rozsudku „Group Josi“ (vec C-412/98), čím sa objasnilo uplatňovanie dohovoru v prípade strán, ktorých bydlisko sa nachádza v tretích krajinách. Taktiež sa to týka rozsudku „Owuzu-Jackson“ (vec C-281-02), ktorého význam je zásadný pre dosah oblasti uplatňovania Bruselského dohovoru. [22] Pozri napokon tlačovú správu Súdneho dvora č. 14/06 z 13. februára 2006 s názvom „Súdne štatistiky 2005 – pokroky dosiahnuté v roku 2004 sa upevňujú a pokračujú“.