SK Úradný vestník Európskej únie C 138/19

Záverečná správa vyšetrovateľa (1)

Samoprepisovací papier – Bolloré: opätovné prijatie

(Vec COMP/36.212)

2011/C 138/07

Táto vec sa týka opätovného prijatia rozhodnutia voči spoločnosti Bolloré. V roku 2001 Komisia prijala rozhodnutie, v ktorom sa uvádza, že Bolloré a ďalšie podniky sa zúčastnili na karteli s cieľom stanovenia cien a rozdelenia trhov v odvetví samoprepisovacieho papiera v rozpore s článkom 101 Zmluvy o fungovaní EÚ (2). V rozhodnutí sa prisúdila spoločnosti Bolloré zodpovednosť za porušenie z dôvodu priamej účasti v karteli a jej zodpovednosti ako materskej spoločnosti podniku Copigraph v čase porušenia (3).

Spoločnosť Bolloré podala na Všeobecný súd žalobu, v ktorej okrem iného uvádza, že Komisia porušila jej právo na vypočutie, keďže v oznámení námietok určila jej zodpovednosť len z dôvodu jej zodpovednosti ako materskej spoločnosti, a nie z dôvodu priamej účasti. Všeobecný súd zamietol odvolanie spoločnosti Bolloré (4). Spoločnosť Bolloré sa následne odvolala proti tomuto rozsudku na Európsky súdny dvor.

Európsky súdny dvor rozhodol, že práva spoločnosti Bolloré na obhajobu boli porušené „v jednom zásadnom bode“. Podľa Súdneho dvora Všeobecný súd konal nesprávne, keď nevyvodil žiadne právne závery zo svojho zistenia, že práva spoločnosti Bolloré na obhajobu neboli dodržané. Súdny dvor sa predovšetkým domnieval, že za daných okolností sa nedalo vylúčiť, že celé rozhodnutie sa opieralo o správanie, pre ktoré spoločnosť Bolloré nemohla zabezpečiť svoju obhajobu (5).

Dňa 15. decembra 2009 Komisia vydala nové oznámenie námietok voči spoločnosti Bolloré, v ktorom uviedla, že spoločnosť zodpovedá za priamu účasť v karteli a za svoje postavenie ako bývalá materská spoločnosť podniku Copigraph.

Účastník získal prístup k spisu prostredníctvom dvoch CD-ROMov dňa 22. decembra 2009.

Ústne vypočutie sa uskutočnilo 17. marca 2010.

Spoločnosť Bolloré tvrdila, že jej právo na obhajobu bolo porušené vzhľadom na zásadu ne bis in idem a so zreteľom na neprimeranú dĺžku konania. Na rozdiel od spoločnosti Bolloré si nemyslím, že opätovné prijatie rozhodnutia Komisie po zrušení Európskym súdnym dvorom by predstavovalo porušenie zásady ne bis in idem. Vo veci PVC II, Európsky súdny dvor vysvetlil, že zásada ne bis in idem„sama osebe nebráni obnoveniu stíhania, ktorého predmetom je to isté protisúťažné správanie, pokiaľ bolo prvé rozhodnutie zrušené z procesných dôvodov bez toho, aby bolo vydané akékoľvek rozhodnutie o veci samej“ (6). Súd zrušil prvé rozhodnutie Komisie v tomto prípade z dôvodu porušenia práva spoločnosti Bolloré na vypočutie, to znamená pre porušenie zásadnej procesnej požiadavky. Súd však nedospel k žiadnym vecným zisteniam.

Nesúhlasím ďalej s tvrdením spoločnosti Bolloré, že dĺžka konania Komisie je neprimeraná, a preto v rozpore s článkom 6 Európskeho dohovoru o ľudských právach a článkom 41 Charty základných práv Európskej únie. Samotná skutočnosť, že od ukončenia porušenia uplynulo 14 rokov, nie je dôkazom, že Komisia nesplnila svoju povinnosť konať v primeranej lehote. Odvolanie proti prvému rozhodnutiu, ktoré podala spoločnosť Bolloré, čakalo na prerokovanie pred Európskym súdnym dvorom viac než 7 rokov. Preto viac ako polovicu celkového trvania konania nemožno priradiť Komisii. Na základe judikatúry európskych súdov časové obdobie, počas ktorého je vec v rámci odvolania pred súdmi, sa nemôže zohľadniť pri určení dĺžky trvania konania pred Komisiou, a to i v prípade, že napadnuté rozhodnutie je právoplatne zrušené z dôvodu chyby spôsobenej Komisiou (7).

V každom prípade, ak sa preukáže, že sa nekonalo v primeranej lehote, predstavovalo by to dôvod na zrušenie iba vtedy, ak sa preukázalo, že porušenie tejto zásady nepriaznivo ovplyvňuje schopnosť dotknutého podniku brániť sa (8). Spoločnosť Bolloré už vedela o výhrade tykajúcej sa zodpovednosti materskej spoločnosti od prvého oznámenia námietok, ktoré jej bolo oznámené v roku 2000, zatiaľ čo námietka priamej účasti bola oznámená s prvým rozhodnutím z roku 2001. Okrem toho sa spoločnosť Bolloré už obhajovala vo veci námietok Komisie v svojom odvolaní na Všeobecný súd tým, že okrem iného spochybnila svoju priamu účasť v karteli. Celkovo možno povedať, že spoločnosť Bolloré neposkytla žiadny presvedčivý argument, ktorým by preukázala nepriaznivý vplyv na svoje právo na obhajobu v dôsledku dlhotrvajúceho správneho konania.

Záverom sa nedomnievam, že práva spoločnosti Bolloré na obhajobu boli porušené v súvislosti s procesnými otázkami, ktoré vzniesol účastník.

Návrh rozhodnutia sa podľa môjho názoru týka iba námietok, ku ktorým dostali strany možnosť vyjadriť sa.

Domnievam sa, že právo na vypočutie účastníka konania bolo v tomto prípade dodržané.

V Bruseli 21. júna 2010 Michael ALBERS

(1) Podľa článkov 15 a 16 rozhodnutia Komisie (2001/462/ES, ESUO) z 23. mája 2001 o pôsobnosti vyšetrovateľov v niektorých konaniach vo veci hospodárskej súťaže (Ú. v. ES L 162, 19.6.2001, s. 21).

(2) Ú. v. EÚ L 115, 21.4.2004, s. 1.

(3) Vtedajší príslušný vyšetrovateľ informoval vo svojej správe z 5. decembra 2001 o konaní, ktoré viedlo k prvému rozhodnutiu (Ú. v. EÚ C 96, 21.4.2004, s. 39).

(4) Spojené veci T-109/02 a iní, Bolloré a iní/Komisia, Zb. 2007, s. II-947.

(5) Spojené veci C-322/07 a iní, Papierfabrik August Kohler a iní/Komisia, ešte neuverejnené v Zb., body 34 – 48.

(6) Spojené veci C-238/99 P a iní, Limburgse Vinyl Maatschappij a iní/Komisia (PVC II), Zb. 2002, s. I-8375, body 61 a 62.

(7) Spojené veci C-238/99 P a iní, Limburgse Vinyl Maatschappij a iní/Komisia (PVC II), už uvedené, body 202 – 204; spojené veci T-305/94, Limburgse Vinyl Maatschappij a iní/Komisia, Zb. 1999, s. II-931, bod 123; vec T-57/01, Solvay/Komisia, Zb. 2009, ešte neuverejnené v Zb., bod 124.

(8) Vec C-105/04, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, Zb. 2006, s. I-8725, body 42 až 43.