Správa Komisie Rade a Európskemu Parlamentu na základe článku 10 rámcového rozhodnutia Rady z 19. júla 2002 o boji proti obchodovaniu s ľuďmi {SEK(2006) 525} /* KOM/2006/0187 v konečnom znení */





[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV | Brusel 02.05.2006 KOM(2006) 187 v konečnom znení SPRÁVA KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU na základe článku 10 rámcového rozhodnutia Rady z 19. júla 2002 o boji proti obchodovaniu s ľuďmi {SEK(2006) 525} OBSAH 1. ÚVOD 3 1.1. Súvislosti 3 2. SPÔSOB A KRITÉRIÁ HODNOTENIA TOHTO RÁMCOVÉHO ROZHODNUTIA 4 2.1. Rámcové rozhodnutia podľa článku 34 ods. 2 písm. b) Zmluvy o Európskej únii 4 2.2. Hodnotiace kritériá 4 2.3. Obsah hodnotenia 5 3. HODNOTENIE 5 4. ZÁVER 8 ÚVOD Súvislosti Na základe článku 10 ods. 2 rámcového rozhodnutia Rady z 19. júla 2002 o boji proti obchodovaniu s ľuďmi (ďalej len „rámcové rozhodnutie“) má Komisia predložiť písomnú správu o opatreniach prijatých členskými štátmi na dosiahnutie súladu s rámcovým rozhodnutím[?]. Odsek 1 uvedeného článku ukladá členským štátom povinnosť prijať opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s ustanoveniami rámcového rozhodnutia do 1. augusta 2004. Podľa odseku 2 by členské štáty mali Generálnemu sekretariátu Rady a Komisii najneskôr v tento deň zaslať znenie ustanovení, ktorými transponujú do svojich vnútroštátnych právnych predpisov povinnosti vyplývajúce z rámcového rozhodnutia. Na základe týchto informácií a písomnej správy Komisie by Rada mala do 1. augusta 2005 vyhodnotiť, do akého rozsahu prijali členské štáty potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu s rámcovým rozhodnutím. Kvalita a presnosť tejto správy preto vo veľkej miere závisí od kvality a presnosti informácií prijatých Komisiou od jednotlivých členských štátov. Komisia členským štátom pripomenula ich povinnosť poskytnúť príslušné informácie prostredníctvom listu z 29. júla 2004. Avšak do 1. augusta 2004 len štyri členské štáty (Francúzsko, Fínsko, Cyprus a Rakúsko) oznámili Komisii opatrenia prijaté na implementáciu rámcového rozhodnutia. Do februára 2005 poskytlo Komisii príslušné informácie pätnásť členských štátov (okrem spomenutých štyroch štátov Nemecko, Estónsko, Česká republika, Malta, Španielsko, Grécko, Lotyšsko, Maďarsko, Slovenská republika, Švédsko a Spojené kráľovstvo). Taliansko, Holandsko a Slovinsko odpovedali pred májom 2005, Dánsko 13. júla 2005 a Belgicko predložilo svoju konečnú odpoveď 29. septembra 2005. Poľsko síce poskytlo informácie o implementácii rámcového rozhodnutia 4. januára 2006, ale len v minimálnom rozsahu. Nakoniec, do konca roku 2005 Komisia nedostala žiadne informácie, resp. dostala len predbežné informácie týkajúce sa implementácie rámcového rozhodnutia od štyroch členských štátov: Portugalska, Luxemburska, Írska a Litvy. Preto pri analýze opatrení na implementáciu nebudú tieto členské štáty v správe zahrnuté. V správe sa teda v čo najväčšej možnej miere zohľadňujú informácie poskytnuté do konca januára 2006, hoci termín na zaslanie znenia vykonávacích predpisov bol do 1. augusta 2004. Správa teda hodnotí vnútroštátne transpozičné právne predpisy, ktoré boli Komisii zaslané do konca januára 2006. Pracovný dokument útvarov Komisie, ktorý je prílohou tejto správy, obsahuje podrobnú analýzu vnútroštátnych opatrení prijatých členskými štátmi na účely dosiahnutia súladu s rámcovým rozhodnutím. SPÔSOB A KRITÉRIÁ HODNOTENIA TOHTO RÁMCOVÉHO ROZHODNUTIA Rámcové rozhodnutia podľa článku 34 ods. 2 písm. b) Zmluvy o Európskej únii Toto rámcové rozhodnutie vychádza zo Zmluvy o Európskej únii a najmä jej článku 29, článku 31 písm. e) a článku 34 ods. 2 písm. b). Rámcové rozhodnutia možno najlepšie prirovnať k právnemu nástroju smernice[?]. Oba nástroje sú pre členské štáty záväzné vo vzťahu k výsledku, ktorý sa má dosiahnuť, pričom voľba foriem a metód implementácie sa ponecháva na vnútroštátne orgány. Rámcové rozhodnutia však nemajú priamy účinok. Komisia nemá možnosť – aspoň nie v súčasnom stave vývoja európskeho práva, obrátiť sa na Súdny dvor vo veci vymáhania transpozície rámcového rozhodnutia na úrovni členských štátov. Súdny dvor však môže rozhodnúť v prípade sporu medzi členskými štátmi vo veci interpretácie alebo uplatňovania (vrátane transpozície) rámcového rozhodnutia. Potenciálne uplatnenie tohto práva vyžaduje solídny vecný základ, ku ktorému môže správa Komisie prispieť. Hodnotiace kritériá Na umožnenie objektívneho hodnotenia plnej implementácie rámcového rozhodnutia členským štátom boli vypracované určité všeobecné kritériá vzhľadom na smernice, ktoré by sa mali uplatňovať mutatis mutandis na rámcové rozhodnutia: 1. Formu a metódy implementácie výsledku, ktorý sa má dosiahnuť, je potrebné zvoliť spôsobom zabezpečujúcim účinné fungovanie smernice zohľadňujúc jej ciele[?]; 2. Každý členský štát je povinný implementovať smernice spôsobom spĺňajúcim požiadavky zrozumiteľnosti a právnej istoty, a teda transponovať ustanovenia smernice do záväzných vnútroštátnych predpisov[?]; 3. Transpozícia nemusí vyžadovať prijatie právneho predpisu v úplne rovnakom znení podľa smernice. Postačujúce by mohli byť teda napríklad primerané a už existujúce vnútroštátne opatrenia, pokiaľ je dostatočne zrozumiteľne a presne zabezpečené plné uplatnenie smernice[?]; 4. Smernice sa musia implementovať v stanovenej lehote[?]. Oba druhy nástrojov sú záväzné „vo vzťahu k výsledku, ktorý sa má dosiahnuť“. To môže znamenať právny alebo skutkový stav, ktorý zodpovedá požadovanému výsledku, ktorý mal zabezpečiť aj predmetný nástroj zmluvy[?]. Predkladané všeobecné hodnotenie miery dosiahnutia súladu s rámcovým rozhodnutím zo strany členských štátov sa v čo najväčšej možnej miere zakladá na uvedených kritériách. Obsah hodnotenia Predbežné zistenie sa týka právneho kontextu a následných opatrení hodnotiacej správy. Ako už bolo spomenuté, v rámci prvého piliera má Komisia možnosť zahájiť voči členským štátom konanie o porušení. Keďže takáto možnosť v rámci Zmluvy o Európskej únii neexistuje, charakter a účel tejto správy sa líši od správy o implementácii smernice prvého piliera členskými štátmi. Keďže sa však Komisia v plnom rozsahu podieľa na záležitostiach tretieho piliera[?], musí logicky vykonať vecné hodnotenie vykonávacích opatrení. To zároveň umožní Rade posúdiť rozsah potrebných opatrení prijatých členskými štátmi na dosiahnutie súladu s rámcovým rozhodnutím. Druhé predbežné zistenie sa týka špecifickej povahy regulovanej oblasti. Rámcové rozhodnutie sa zameriava na boj proti obchodovaniu s ľuďmi a zavádza minimálnu harmonizáciu trestov. Od uskutočnenia jednotnej akcie Rady v roku 1997 týkajúcej sa opatrení na boj proti obchodovaniu s ľuďmi a pohlavnému zneužívaniu detí[?], sa počet iniciatív značne zvýšil tak na národnej, ako aj na regionálnej úrovni. Viedenský akčný plán[?] i zasadnutie Európskej rady v Tampere[?] vyzývali k prijatiu dodatočných opatrení na ďalšiu reguláciu niektorých aspektov trestného práva a trestného konania. Zámerom tohto rámcového rozhodnutia bolo doplniť existujúce nástroje boja proti obchodovaniu s ľuďmi. Hoci sa hodnotenie môže a bude vzťahovať na každý článok, nemožno ich posudzovať izolovane. Čiastočná alebo chýbajúca implementácia článku alebo jeho časti bude mať vplyv aj na súvisiace ustanovenia, pri ktorých by sa v rámci nezávislého posúdenia mohlo zdať, že spĺňajú požiadavky rámcového rozhodnutia, ovplyvní to teda systém ako celok. Hodnotenie primerane zohľadňuje všeobecné trestnoprávne súvislosti členských štátov. HODNOTENIE Cieľom rámcového rozhodnutia je priblížiť právo členských štátov v oblasti policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach súvisiacich s bojom proti obchodovaniu s ľuďmi. Okrem toho zavádza spoločný rámec predpisov na európskej úrovni s cieľom riešenia záležitostí ako kriminalizácia, tresty a ďalšie postihy, priťažujúce okolnosti, jurisdikcia, stíhanie, ako aj ochrana obetí a pomoc obetiam. V tejto súvislosti nie všetky členské štáty poskytli Komisii všetky príslušné znenia ich vykonávacích predpisov. Vecné hodnotenie a následné závery sú v niektorých prípadoch preto založené na neúplných informáciách. Komisia napríklad nedostala žiadne informácie týkajúce sa implementácie rámcového rozhodnutia od Írska, Luxemburska, Portugalska a Litvy. Rovnako je potrebné upozorniť na skutočnosť, že právne systémy členských štátov sa môžu značne líšiť, preto porovnanie právneho ponímania a právnych pojmov nie je vždy jednoduché. Navyše existencia právnych predpisov nie vždy zaručuje úplnú implementáciu – ide tiež o mieru, v akej vnútroštátne súdy a/alebo správa vymáhajú uplatňovanie týchto právnych predpisov a v akom duchu. Vzhľadom na povahu poskytnutých informácií Komisia toto vymáhanie hodnotiť nemôže. Článok 1 Článok 1 definuje obchodovanie s ľuďmi na účely vykorisťovania práce alebo sexuálneho vykorisťovania. Členský štát musí postihovať akúkoľvek formu náboru, prepravy, odovzdania, poskytnutia prístrešia a akéhokoľvek iného zaobchádzania s osobou, na ktorú sa vzťahuje táto definícia. Takže stíhateľná by mala byť najmä každá trestná činnosť, pri ktorej dochádza k zneužitiu fyzickej alebo psychickej zraniteľnosti osoby. Zdá sa, že v tomto ohľade takmer všetky členské štáty premietli do svojich právnych predpisov ustanovenia rámcového rozhodnutia. Zdá sa, že prevažná väčšina členských štátov dosiahla súlad s článkom 1 ako takým, a teda splnila požiadavky rámcového rozhodnutia v tejto súvislosti. Všetky členské štáty ustanovili trestné činy týkajúce sa konkrétne obchodovania s ľuďmi, i keď s určitými rozdielmi vyplývajúcimi z rôznych metodických tradícií. Okrem toho súhlas obete s vykorisťovaním[?] je v prípade použitia donucovania, klamstva, atď. irelevantný. Predpisy niektorých členských štátov sú v doslovnom súlade s článkom 1 ods. 2 (Nemecko, Belgicko, Taliansko, Lotyšsko, Švédsko, Slovensko, Rakúsko, Malta, Francúzsko a Holandsko). V materiáli zaslanom Komisii sa však v právnych predpisoch Poľska a Estónska neuvádzajú konkrétne trestné činy podľa definície v rámcovom rozhodnutí. Článok 2 Podľa informácií poskytnutých Komisii väčšina členských štátov jednoducho odkazuje na predchádzajúce všeobecné pravidlá o spoluúčasti a počiatočných trestných činoch podľa ich príslušných trestných systémov. Niektoré členské štáty nepredložili podrobné informácie o ustanoveniach týkajúcich sa navádzania. Vo svojich zaslaných dokumentoch uvádzajú ustanovenia vo vzťahu k osobám navádzajúcim na trestné činy (Dánsko, Lotyšsko, Slovensko a Estónsko). Cyprus a Fínsko neposkytli Komisii informácie o podnecovaní. Grécko a Slovinsko nepredložili Komisii informácie v súvislosti s článkom 2 rámcového rozhodnutia. Možno zhrnúť, že požiadavka rámcového rozhodnutia sa zdá byť splnená takmer vo všetkých prípadoch, i keď zopár členských štátov má k tejto problematike špecifické ustanovenia. Vo všeobecnosti majú členské štáty častejšie všeobecné ustanovenia týkajúce sa podnecovania, napomáhania, navádzania a pokusu o spáchanie trestného činu, ktoré sa vzťahujú aj na trestné činy v súvislosti s obchodovaním s ľuďmi. Článok 3 Obchodovanie s ľuďmi je závažný trestný čin často páchaný na obzvlášť zraniteľných osobách a musí byť potrestaný účinnými, primeranými a odrádzajúcimi trestami. Musí sa riešiť nielen v rámci samostatného vnútroštátneho opatrenia, ale na základe komplexného prístupu stanovujúceho jednotnú definíciu skutkových podstát trestného činu pre všetky členské štáty. Špeciálnu pozornosť je potrebné venovať trestom za trestné činy spáchané za priťažujúcich okolností, napríklad ak bol ohrozený život obete alebo ak bolo na obeti použité kruté násilie. Kladne možno odpovedať na otázku, či sú možné tresty za trestné činy jednotlivých členských štátov dostatočne účinné a odradzujúce. Vo väčšine prípadov ukladajú členské štáty ťažké maximálne tresty za trestné činy týkajúce sa obchodovania s ľuďmi, obzvlášť za trestné činy spáchané za priťažujúcich okolností, v niektorých prípadoch s trestom odňatia slobody na doživotie. Podľa článku 3 ods. 2 písm. b) rámcového rozhodnutia ukladajú členské štáty rôzne tresty v závislosti od veku obete trestného činu spáchaného na účely sexuálneho vykorisťovania. Môže však vyvstať otázka, či by sa všetky trestné činy obchodovania s deťmi (t. j. vrátane obchodovania na účely vykorisťovania práce a vo vzťahu ku všetkým osobám mladším ako osemnásť rokov, nielen pod hranicou veku, kedy môžu legálne začať sexuálny život) nemali posudzovať ako spáchané za priťažujúcich okolností. Takýto komplexný prístup by mal zabezpečiť primeranú ochranu detí a väčší súlad s Dohovorom o právach dieťaťa z roku 1989 [?] , najdôležitejším medzinárodným nástrojom ochrany práv dieťaťa, ktorý zahŕňa aj ustanovenia o obchodovaní s deťmi[?] a vzťahuje sa na každé dieťa mladšie ako 18 rokov. Články 4 a 5 Rámcové rozhodnutie zavádza pojem zodpovednosti právnických osôb rovnako ako v prípade fyzických osôb. Právnické osoby budú niesť zodpovednosť za trestné činy spáchané vo svoj prospech akoukoľvek osobou, ktorá koná samostatne alebo v rámci orgánu právnickej osoby, alebo má napríklad rozhodovaciu právomoc. Postihy právnických osôb budú „účinné, primerané a odrádzajúce“ , budú zahŕňať trestnoprávne alebo iné ako trestnoprávne postihy a môžu zahŕňať špeciálne postihy ako dočasný alebo trvalý zákaz podnikateľskej činnosti, súdny príkaz na likvidáciu alebo vylúčenie zo štátnej podpory alebo výhod. Právne predpisy väčšiny členských štátov umožňujú postihovanie právnických osôb prostredníctvom trestnoprávnych alebo administratívnych opatrení. Jedine podľa právnych predpisov Českej republiky, Lotyšska a Slovenskej republiky nenesú právnické osoby zodpovednosť za trestné činy. Článok 5 rámcového rozhodnutia stanovuje, že minimálnymi povinnosťami, pokiaľ ide o postihy právnických osôb, sú uloženie trestnoprávnych alebo iných ako trestnoprávnych postihov. Články 4 a 5 sa ako také javia byť vo veľkej miere implementované. Článok 6 Všetky členské štáty sú podľa všetkého schopné dosiahnuť súlad s týmto článkom, pokiaľ ide o uplatňovanie územného princípu stanoveného v článku 6 ods. 1 písm. a). Pokiaľ ide o extrateritoriálnu jurisdikciu, väčšina členských štátov má alebo bude mať pravidlá, ktoré v rôznej miere zabezpečia princípy aktívnej alebo pasívnej osobnosti v zmysle článku 6 ods. 1 písm. b) a c). Zdá sa, že prevažná väčšina členských štátov ustanovuje jurisdikciu pre trestné činy spáchané v zahraničí ich vlastným štátnym príslušníkom v zmysle článku 6 ods. 1 písm. b). Tento aspekt je obzvlášť významný, keďže obchodovanie s ľuďmi má často nadnárodný rozmer. Všeobecná situácia v prípade článku 6 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia Rady, ktorý sa týka jurisdikcie pre trestné činy spáchané v prospech právnickej osoby zriadenej na území členského štátu je menej jasná. Niektoré členské štáty, napríklad Spojené kráľovstvo, ustanovenie implementovali. Iné, napríklad Dánsko, sa rozhodli, že toto pravidlo jurisdikcie neuplatnia, pokiaľ bude trestný čin spáchaný mimo ich územia a informovali Komisiu v súlade s článkom 6 ods. 2 a 4. Ani Maďarsko nestanovuje svoju jurisdikciu podľa článku 6 ods. 1 písm. c), hoci zodpovednosť právnických osôb je vo všeobecnosti v maďarskom práve regulovaná. Článok 7 Článok 7 reguluje dve rôzne skutočnosti. Po prvé stanovuje, že trestné činy obchodovania s ľuďmi nie sú závislé od oznámenia alebo obvinenia vzneseného zo strany obete. Zdá sa, že vo všeobecnosti členské štáty túto povinnosť splnili. Po druhé článok 7 ukladá členským štátom povinnosť poskytnúť zvláštnu ochranu a pomoc obetiam, najmä deťom. To sa týka predovšetkým uplatňovania rámcového rozhodnutia Rady 2001/220/SVV z 15. marca 2001 o obetiach v trestnom konaní. Len málo členských štátov však zaslalo Komisii príslušné informácie o implementácii článku 7. Preto je ťažko posúdiť tento aspekt implementácie. Článok 8 Komisia nedostala konkrétne informácie o transpozícii v Gibraltare. ZÁVER Je potrebné uviesť, že nie všetky členské štáty predložili Komisii všetky príslušné znenia vykonávacích predpisov včas. Z uvedeného dôvodu je hodnotenie a závery v správe v niektorých prípadoch založené na neúplných informáciách. Na základe poskytnutých informácií sa požiadavky stanovené v rámcovom rozhodnutí Rady zdajú byť vo veľkej miere členskými štátmi splnené, či už na základe predchádzajúceho domáceho práva, alebo na základe implementácie nových špecifických právnych predpisov. V prípadoch, v ktorých sa zdá, že rámcové rozhodnutie Rady nebolo vo vnútroštátnych predpisoch uplatnené, Komisia vyzýva príslušné členské štáty na urýchlenú nápravu tohto stavu prostredníctvom zavedenia vykonávacích právnych predpisov. Predsa však v dôsledku rámcového rozhodnutia Rady členské štáty v súčasnosti vo všeobecnosti disponujú špecifickými predpismi trestného práva, ktoré postihujú obchodovanie s ľuďmi na účely sexuálneho vykorisťovania a vykorisťovania práce a umožňujú uloženie účinných, primeraných a odrádzajúcich trestov. Navyše pri trestných činoch spáchaných za priťažujúcich okolností sa predpokladajú obzvlášť ťažké tresty. Na druhej strane, výšky trestov sa v členských štátoch značne líšia a Komisia možno bude musieť zvážiť ďalšiu harmonizáciu v tejto oblasti. Vo všeobecnosti členské štáty nemuseli upravovať domáce právne predpisy na dosiahnutie súladu s článkom 6 rámcového rozhodnutia Rady, keďže sa uplatňovali už existujúce opatrenia. Členské štáty vo všeobecnosti spĺňajú článok 7 ods. 1 rámcového rozhodnutia, systém ochrany a pomoci však môže byť predmetom ďalšieho hodnotenia, nakoľko Komisia dostala len minimálne informácie v súvislosti s implementáciou článku 7 ods. 2 a 3. Pokiaľ ide o obzvlášť zraniteľné obete, aj v tomto prípade Komisia dostala len minimálne informácie, takže nemôže v tejto súvislosti poskytnúť vyčerpávajúce hodnotenie. V súlade s akčným plánom prijatým Radou 1. – 2. decembra 2005 Komisia ďalej rozpracuje právne predpisy v súvislosti so zraniteľnými obeťami v rámci trestného konania. Na tento účel bude Komisia potrebovať ďalšie podrobné informácie o príslušných právnych predpisoch členských štátov. Komisia okrem toho možno bude musieť zozbierať stanoviská orgánov a organizácií pomáhajúcich obetiam, aby v plnej miere a čo možno najobjektívnejšie posúdila vplyv rámcového rozhodnutia na fungovanie podpory a pomoci obetiam. Nakoniec je potrebné poznamenať, že po predložení správy o rámcovom rozhodnutí Rady o boji proti pohlavnému zneužívaniu detí a detskej pornografii z 22. decembra 2003[?], ktorej termín na implementáciu bol do 20. januára 2006, bude Komisia môcť predložiť kompletnejší obraz o implementácii príslušných právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa obchodovania s ľuďmi. Tento obraz bude ďalej doplnený správou o uplatňovaní rámcového rozhodnutia Rady 2002/946/SVV o posilnení trestného systému na zabránenie napomáhaniu neoprávneného vstupu, tranzitu a bydliska, smernice 2004/81/ES o povoleniach na trvalý pobyt vydávaných štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú obeťami nezákonného obchodovania s ľuďmi alebo ktorí boli predmetom konania umožňujúceho nelegálne prisťahovalectvo a ktorí spolupracovali s príslušnými orgánmi, ktorú má Komisia predložiť do 6. augusta 2008 (článok 16 smernice). [1] Ú. v. EÚ L 203, 1.8.2002. [2] Článok 249 Zmluvy o ES. [3] Pozri príslušnú judikatúru k implementácií smerníc: vec 48/75, Royer, [1976], Zb. s. 497, 518. [4] Pozri príslušnú judikatúru k implementácií smerníc: vec 239/85, Komisia/Belgicko, [1986], Zb. s. 3645, 3659. Pozri tiež vec 300/81, Komisia/Taliansko, [1983], Zb. s. 449, 456. [5] Pozri príslušnú judikatúru k implementácii smerníc, napr. vec 29/84, Komisia/Nemecko, [1985], Zb. s. 1661, 1673. [6] Pozri obsiahlu judikatúru k implementácií smerníc, napr.: vec 52/75, Komisia/Taliansko, [1976], Zb. s. 277, 284. Pozri vo všeobecnosti výročné správy Komisie o monitorovaní uplatňovania práva Spoločenstva, napr. KOM (2001) 309, konečné znenie. [7] Pozri PJG Kapteyn a P. Verloren van Themaat „Úvod do práva Európskych spoločenstiev“, tretie vydanie, 1998, s. 328. [8] Článok 36 ods. 2 Zmluvy o Európskej únii. [9] Ú. v. EÚ L 63, 4.3.1997, s. 2. [10] Ú. v. EÚ C 19, 23.1.1999, s. 1. [11] http://europa.eu.int/council/off/conclu/oct99/oct99_en.htm [12] Článok 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia Rady 2002/629/SVV. [13] Ú. v. EÚ L 13, 20.1.2004, s. 44. [i] Ďalej len „dohovor“. Podrobnejšie informácie o obsahu a stave ratifikácie možno nájsť na internetových stránkach vysokého komisára OSN pre ľudské práva (UNHCHR) ( http://www.unhchr.ch/html/menu2/6/crc/treaties/crc.htm ) alebo UNICEF-u ( http://www.unicef.org/crc/crc.htm ). [ii] V zmysle dohovoru deti nie sú len (skutočnými alebo potenciálnymi) obeťami, ktoré potrebujú ochranu, majú takisto práva, ktoré dohovor jasne stanovuje: podporu konania v najlepšom záujme dieťaťa (čl. 3), zásadu nediskriminácie (čl. 2), právo na vyjadrenie sa (čl. 12), právo na život a rozvoj (čl. 6). V súlade s článkom 12 dohovoru sa názorom dieťaťa musí venovať patričná pozornosť zodpovedajúca jeho veku a úrovni. Dohovor obsahuje osobitné ustanovenia (články 32, 33, 34, 35, 36) zaoberajúce sa vykorisťovaním, zneužívaním a obchodovaním. Pokiaľ ide o definovanie „vykorisťovania“, dohovor stanovuje právo dieťaťa na ochranu pred „hospodárskym vykorisťovaním a pred vykonávaním akejkoľvek práce, ktorá môže byť preň nebezpečná, alebo brániť jeho vzdelávaniu, alebo ktorá by škodila zdraviu dieťaťa alebo jeho telesnému, duševnému, duchovnému, mravnému alebo sociálnemu rozvoju“, ako aj pred všetkými formami sexuálneho vykorisťovania a sexuálneho zneužívania, najmä využívania detí na prostitúciu alebo v pornografii. Ďalšie relevantné články zahŕňajú právo na ochranu detí zbavených svojho rodinného prostredia (čl. 20) a zdržanie sa pozbavenia slobody (čl. 37).