V rámci odpovede na prejudiciálnu otázku sa Súdny dvor opieral o štyri pripomienky. Po prvé, Súdny dvor odkázal na svoj nedávny rozsudok vo veci Raugevicius a konštatoval, že „situácia občana EÚ, ktorý využil slobodu pohybu, spadá do pôsobnosti článku 18 ZFEÚ“, a to vrátane oblasti amatérskeho športu. Po druhé, základná sloboda pohybu osôb, ako sa uvádza v článku 21 ZFEÚ, má okrem iného za cieľ podporovať „postupnú integráciu dotknutého občana Únie do spoločnosti hostiteľského členského štátu“ a účasť na amatérskych športoch je dôležitou súčasťou tohto procesu integrácie. Po tretie, Súdny dvor s odkazom na staršiu judikatúru EÚ konštatoval, že pravidlá vnútroštátnych (športových) zväzov musia rovnako rešpektovať právo EÚ vrátane zmlúv. Po štvrté, uplatniteľnosť článkov 18 a 21 ZFEÚ na pravidlá vnútroštátnych športových zväzov okrem iného znamená, že pravidlá vnútroštátnych športových zväzov, ktoré môžu predstavovať obmedzenie základnej slobody, nie sú zlučiteľné s právom EÚ, ak nie sú „odôvodnené objektívnymi okolnosťami primeranými legitímne sledovanému cieľu“.

Pán Biffi je taliansky štátny príslušník žijúci v Nemecku a na amatérskej úrovni súťaží v bežeckých pretekoch v kategórii seniorov. Je členom športového združenia TopFit, ktoré je pridružené k Nemeckému zväzu ľahkej atletiky (Deutscher Leichtathletikverband, DLV). V roku 2015 zmena pravidiel DLV viedla k tomu, že migrujúcim občanom EÚ, ako je pán Biffi, bola v Nemecku odopretá možnosť, aby boli vybratí na národné majstrovstvá alebo sa im povoľoval štart na týchto majstrovstvách iba „mimo umiestnenia“ alebo „bez umiestnenia“. Stratili tak možnosť postúpiť do finále a získať titul národného majstra, a to napriek tomu, že spĺňajú všetky ostatné podmienky účasti na majstrovstvách v atletike.

Po tretie, rozpor medzi cieľom zabrániť beztrestnosti v prípade spáchania trestného činu a obmedzením základnej slobody, ako aj súvisiaca potreba preskúmať alternatívne opatrenia, sa podľa rozsudku Súdneho dvora vo veci Raugevicius vzťahuje aj na (žiadosti o) vydanie na účely výkonu (cudzieho) rozhodnutia o treste. Zatiaľ čo zásada ne bis in idem by členskému štátu, ktorého je migrujúci občan EÚ štátnym príslušníkom, bránila začať s jeho stíhaním, medzinárodné nástroje a právne predpisy (niektorých) členských štátov ponúkajú alternatívne opatrenia (napr. výkon trestu uloženého zahraničným súdom v členskom štáte štátnej príslušnosti). Podľa Súdneho dvora by bolo takýto alternatívny mechanizmus možné považovať za uplatniteľný na príslušného migrujúceho občana EÚ (bez ohľadu na obmedzenia na základe štátnej príslušnosti).

V tomto ohľade Súdny dvor dospel vo veci Petruhhin k záveru, že členský štát, ktorý zvažuje, že vyhovie žiadosti o vydanie osoby, musí zvážiť aj alternatívne opatrenia, ktoré by menej obmedzovali výkon základných slobôd. Na základe zásady lojálnej spolupráce EÚ (článok 4 ods. 3 ZEÚ) a sekundárneho práva EÚ v oblasti spolupráce v trestných veciach (presnejšie európskeho zatykača) dospel Súdny dvor k týmto záverom. Pred vydaním migrujúceho občana EÚ musí členský štát uskutočniť výmenu informácií s členským štátom, ktorého je dotknutá osoba štátnym príslušníkom, s cieľom poskytnúť tomuto členskému štátu príležitosť, „pokiaľ [má] podľa svojho vnútroštátneho práva [extrateritoriálnu] právomoc“, stíhať migrujúceho občana EÚ za trestné činy spáchané v zahraničí. Vo veci Pisciotti však Súdny dvor objasnil, že ak by bol členský štát, ktorého je občan štátnym príslušníkom, primerane informovaný a napriek tomu sa rozhodne svojho štátneho príslušníka za extrateritoriálne spáchané trestné činy nestíhať, právo EÚ nebude brániť vydaniu tejto osoby „hostiteľským“ členským štátom do tretej krajiny.

Po druhé, Súdny dvor posudzoval, či by (medzinárodné a) vnútroštátne pravidlá členských štátov, ktoré bránia nevydávaniu len ich vlastných štátnych príslušníkov, boli nezlučiteľné so zásadou nediskriminácie zakotvenou v článku 18 ZFEÚ. Súdny dvor konštatuje, že v dôsledku takýchto pravidiel vydávania osôb dochádza k rozdielnemu zaobchádzaniu v závislosti od štátnej príslušnosti občana EÚ, a tým pádom k obmedzeniu voľného pohybu. V súlade s judikatúrou Súdneho dvora by bolo takéto obmedzenie možné odôvodniť „iba vtedy, ak sa opiera o objektívne dôvody a je primerané cieľu legitímne sledovanému vnútroštátnym právom“. Hoci Súdny dvor uznáva, že cieľ, resp. ciele medzinárodnej spolupráce v trestných veciach a zabránenia beztrestnosti sú legitímne, tieto vnútroštátne ustanovenia musia zároveň spĺňať požiadavku proporcionality.

Hlavné zistenia Súdneho dvora v týchto veciach možno zhrnúť takto. Po prvé, Súdny dvor rozhodol, že napriek tomu, že ak neexistuje medzinárodný dohovor medzi EÚ a treťou krajinou, pravidlá v oblasti vydávania osôb patria do právomoci členského štátu, v situáciách patriacich do práva EÚ musia členské štáty pri uplatňovaní svojich vnútroštátnych pravidiel týkajúcich sa vydávania osôb právo EÚ náležite dodržiavať. Podľa Súdneho dvora v tomto prípade občan EÚ využil svoje práva voľného pohybu (v súlade s článkom 21 ZFEÚ) a vnútroštátne pravidlá o vydávaní osôb by mohli viesť k diskriminácii občanov EÚ na základe štátnej príslušnosti (podľa článku 18 ZFEÚ).

V tejto správe sa skúmajú ustanovenia časti II ZFEÚ týkajúce sa: i) občianstva EÚ; ii) nediskriminácie; iii) voľného pohybu a pobytu na území členských štátov; iv) práva voliť a byť volený vo voľbách do orgánov územnej samosprávy a voľbách do Európskeho parlamentu v členskom štáte pobytu; v) práva na konzulárnu ochranu; vi) práva obrátiť sa s petíciou na Európsky parlament a vii) práva obrátiť sa so sťažnosťou na ombudsmana. Táto správa je sprievodným dokumentom k Správe o občianstve EÚ – Posilnenie postavenia občanov a ochrana ich práv v náročnom období‛.

Súdny dvor sa preto domnieval, že v súlade so zásadou proporcionality právne predpisy členského štátu, ktorými sa upravuje strata štátneho občianstva, musia umožňovať „individuálne preskúmanie dôsledkov vyplývajúcich z tejto straty na [dotknutú osobu a členov jej rodiny] z hľadiska práva Únie“. Okrem toho v prípadoch, keď sa po takomto preskúmaní zistí, že strata občianstva EÚ (v dôsledku automatickej straty štátneho občianstva členského štátu) nie je zlučiteľná s právom EÚ, malo by byť možné občianstvo opätovne nadobudnúť ex tunc.

Vo veci Tjebbes a i. Súdny dvor potvrdil všeobecnú legitimitu cieľa členských štátov zabezpečiť, aby medzi štátom a jeho štátnymi príslušníkmi existovala skutočná väzba. Táto legitimita však nezbavuje členské štáty povinnosti zabezpečiť, aby sa (v individuálnych prípadoch) pri strate občianstva členského štátu ex lege náležite dodržiavala zásada proporcionality v prípadoch, keď by strata štátneho občianstva znamenala stratu občianstva EÚ a práv, ktoré z neho vyplývajú.

V článku 20 ZFEÚ sa stanovuje, že každá osoba, ktorá je štátnym príslušníkom členského štátu EÚ, je zároveň občanom Únie. Občianstvo Únie dopĺňa, ale nenahrádza občianstvo členského štátu. Aj keď si každý členský štát stanovuje podmienky získania a straty štátneho občianstva s náležitým ohľadom na právo EÚ, udelenie štátneho občianstva členského štátu znamená aj udelenie občianstva EÚ a práv, ktoré z neho vyplývajú a ktoré sa môžu uplatňovať v celej EÚ. Z tohto dôvodu sa Komisia domnieva, že členské štáty by mali používať svoje právomoci udeľovať občianstvo v duchu lojálnej spolupráce, ako sa to vyžaduje v zmluvách.

Európska komisia v decembri 2018 uverejnila hodnotenie rámca EÚ pre vnútroštátne stratégie integrácie Rómov do roku 2020. V rámci hodnotenia sa posudzoval rámec EÚ a to, ako rámec zmobilizoval iné európske politiky, právne a finančné nástroje pre začleňovanie Rómov. Komisia zároveň v septembri 2019 uverejnila správu zameranú na vykonávanie opatrení na začleňovanie Rómov na vnútroštátnej úrovni.

Vo veci Lounes Súdny dvor rozhodol, že občan EÚ, ktorý využil právo na voľný pohyb na to, aby sa zdržiaval v inom členskom štáte EÚ, a ktorý medzičasom získal štátne občianstvo hostiteľského členského štátu, ale zároveň si zachoval štátne občianstvo členského štátu pôvodu, sa napriek tomu, že už nie je považovaný za oprávnenú osobu podľa smernice 2004/38, môže naďalej odvolávať na práva vyplývajúce z článku 21 ZFEÚ . Právo na pobyt pre rodinných príslušníkov daného občana EÚ (s dvojitým občianstvom) môže byť tiež odvodené priamo z článku 21 ZFEÚ, a to za podmienok, ktoré nesmú byť prísnejšie ako podmienky stanovené v smernici 2004/38 . Súdny dvor objasnil, že súčasťou práva na voľný pohyb je právo viesť normálny rodinný život .

Komisia s cieľom prispieť k voľnému pohybu osôb so zdravotným postihnutím v období rokov 2016 až 2018 realizovala pilotný projekt týkajúci sa preukazu EÚ pre osoby so zdravotným postihnutím .

Vo veci Gusa Súdny dvor rozhodol, že právo zachovať si štatút „pracovníka alebo samostatne zárobkovo činnej osoby“ po ukončení hospodárskej činnosti v prípadoch uvedených v článku 7 ods. 3 smernice 2004/38 [konkrétnejšie v písmene b), ak je občan EÚ „riadne zaregistrovan[ý] ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo [bol] zamestnan[ý] viac ako jeden rok, a [zaevidoval] sa ako uchádzač o zamestnanie“] sa vzťahuje aj na migrujúcich občanov EÚ, ktorí predtým, než nedobrovoľne ukončili hospodársku činnosť, boli samostatne zárobkovo činní .

Vo veci Coman Súdny dvor poskytol výklad pojmu „manželský partner“ občana EÚ uvedeného v článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2004/38 a rozhodol, že ide o autonómne vymedzenie vyplývajúce z práva EÚ, nezávisle od právnych predpisov členských štátov. Súdny dvor rozhodol, že ak vracajúci sa občan EÚ (predtým) využil právo na voľný pohyb a skutočne sa zdržiaval v inom členskom štáte EÚ, pričom v tomto hostiteľskom členskom štáte rozvinul alebo začal rodinný život so štátnym príslušníkom (tretieho štátu) rovnakého pohlavia formou právoplatného manželstva uzavretého v hostiteľskom členskom štáte, právo EÚ bráni tomu, aby bolo na základe vnútroštátnej právnej úpravy manželskému partnerovi rovnakého pohlavia vracajúceho sa občana EÚ odmietnuté odvodené právo na vstup a pobyt na základe neuznania manželstva osôb rovnakého pohlavia v dotknutom (domovskom) členskom štáte . Dotknutý členský štát musí takúto osobu považovať za manželského partnera na účely toho, aby jej povolil uplatňovať práva, ktoré jej vyplývajú z práva EÚ. Zároveň nie je potrebné, aby mal členský štát vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch zakotvený inštitút manželstva medzi osobami rovnakého pohlavia .

Vo veci Altiner a Ravn Súdny dvor rozhodol, že právo EÚ nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá odmieta priznať odvodené právo na pobyt rodinnému príslušníkovi vracajúceho sa občana EÚ, keď tento rodinný príslušník nevstúpil na územie členského štátu pôvodu občana EÚ v rámci „prirodzenej súvislosti“ s návratom daného občana EÚ do tohto členského štátu . Podmienkou je, že sa v rámci tejto vnútroštátnej právnej úpravy v súvislosti s celkovým posúdením požaduje, aby sa zohľadnili ďalšie relevantné faktory, na základe ktorých sa môže ukázať, že napriek času, ktorý uplynul medzi návratom občana EÚ do daného členského štátu a vstupom jeho rodinného príslušníka, ktorý je občanom tretej krajiny, rodinný život, ktorý rozvinuli alebo začali v hostiteľskom členskom štáte, nebol ukončený .

Vec Tarola sa týkala občana EÚ, ktorý uplatnil svoje právo na slobodu pohybu tak, že sa zamestnal v hostiteľskom členskom štáte na obdobie 2 týždňov na základe inej zmluvy, ako je pracovná zmluva na dobu určitú, predtým, než sa stal nedobrovoľne nezamestnaným. Súdny dvor poskytol výklad článku 7 ods. 1 písm. a) a ods. 3 písm. c) smernice 2004/38/ES a usúdil, že občan si v takejto situácii zachováva štatút pracovníka (a tým aj právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte) na obdobie najmenej 6 mesiacov, ak dotknutá osoba skutočne mala štatút pracovníka, než sa stala nedobrovoľne nezamestnanou, a zaregistrovala sa ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce . Okrem toho Súdny dvor konštatoval, že akýkoľvek nárok na dávky sociálneho zabezpečenia alebo sociálnu pomoc vyplývajúci z vnútroštátneho práva môže byť podmienený uvedeným obdobím zamestnania, a to v takom rozsahu, v akom sa na základe zásady rovnakého zaobchádzania rovnaká podmienka vzťahuje na štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu .

Vec Bajratari sa týka výkladu článku 7 ods. 1 písm. b) smernice 2004/38/ES – pobyt na základe dostatočných zdrojov a komplexného krytia nemocenského poistenia. Táto vec sa týkala štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý bol rodičom maloletého občana EÚ a ktorý sa snažil dovolať svojho odvodeného práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte ako osoba, ktorej bolo skutočne zverené do starostlivosti neplnoleté dieťa, ktoré je občanom EÚ s pobytom na základe článku 7 ods. 1 písm. b). Súdny dvor rozhodol, že maloletý občan EÚ má dostatočné zdroje na to, aby sa nestal neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas obdobia svojho pobytu, pričom tieto zdroje pochádzajú z príjmov z činnosti, ktorú v tomto členskom štáte protizákonne vykonáva jeho rodič, štátny príslušník tretej krajiny, bez povolenia na pobyt a bez pracovného povolenia. Súdny dvor zároveň rozhodol, že podmienky na obmedzenie práva na pobyt maloletého občana EÚ z dôvodu zachovania verejného poriadku neboli splnené.

Druhý súbor rozhodnutí Súdneho dvora Európskej únie sa týka obmedzenia práva na pobyt a vyhostenia podľa smernice 2004/38.

Vo veci E/Subdelegación del Gobierno en Álava Súdny dvor pripomenul, že rozhodnutia o vyhostení v súlade so smernicou 2004/38 musia byť založené výlučne na osobnom správaní dotknutého jednotlivca (občana EÚ). Skutočnosť, že dotknutá osoba si v čase prijatia rozhodnutia o vyhostení odpykávala trest odňatia slobody bez perspektívy prepustenia na slobodu v blízkej budúcnosti, „nevylučuje, že jej správanie […] predstavuje hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo základných záujmov spoločnosti hostiteľského členského štátu, ktorá je skutočná a existujúca“ , na účely prijatia takéhoto rozhodnutia.

Vo veci Petrea Súdny dvor okrem iného stanovil, že členský štát môže zrušiť registračné potvrdenie omylom vydané občanovi EÚ, ktorý bol vyhostený a vrátil sa napriek tomu, že sa na neho stále vzťahovalo rozhodnutie o zákaze pobytu (podľa smernice 2004/38) . Dotknutý občan EÚ má podľa článku 32 smernice 2004/38 nárok podať žiadosť o zrušenie daného zákazu pobytu. Takýto občan však nemá právo na pobyt (podľa smernice 2004/38) v čase, keď sa jeho žiadosť skúma .

Vo veci B a Vomero Súdny dvor objasnil viacero problémov v súvislosti s ustanoveniami smernice 2004/38, ktoré sa týkajú posilnenej ochrany pred vyhostením podľa článku 28 ods. 3 písm. a) smernice a jej požiadaviek najmä vo vzťahu k trestu odňatia slobody. Súdny dvor rozhodol, že na to, aby mal občan EÚ nárok na posilnenú ochranu pred vyhostením, musí mať právo na trvalý pobyt . Súdny dvor okrem toho objasnil, že akumulované obdobie (neprerušeného) predchádzajúceho pobytu potrebného na posilnenú ochranu pred vyhostením sa musí počítať od dátumu vydania prvotného rozhodnutia o vyhostení . To, či bola doba pobytu požadovaná na posilnenú ochranu pred vyhostením prerušená obdobím pobytu vo väzení pred rozhodnutím o vyhostení, sa musí stanoviť na základe celkového posúdenia toho, či bez ohľadu na tento pobyt vo väzení neboli narušené integračné väzby medzi občanom EÚ a hostiteľským členským štátom . Medzi relevantné faktory v tomto celkovom posúdení patrí „sila integračných väzieb vytvorených s hostiteľským členským štátom predtým, ako bola dotknutá osoba uväznená, povaha trestného činu, ktorý viedol k danému odňatiu slobody, a okolnosti, za ktorých došlo k jeho spáchaniu, ako aj správanie dotknutej osoby počas jej pobytu vo väzení“ .

Vo veci K a HF Súdny dvor rozhodol, že skutočnosť, že občanovi EÚ (alebo jeho rodinnému príslušníkovi) bol zamietnutý azyl na základe článku 1F Ženevského dohovoru nemôže automaticky viesť k záveru, že jeho samotná prítomnosť predstavuje skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu pre základný záujem spoločnosti, ako sa vyžaduje v (článku 27) smernice 2004/38 . Potrebu obmedziť občanovi EÚ alebo rodinnému príslušníkovi občana EÚ slobodu pohybu a pobytu je nutné posudzovať individuálne a na základe pravidiel o voľnom pohybe. Príslušné vnútroštátne orgány musia ďalej zvážiť, či i) je prijatie takýchto opatrení týkajúcich sa verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti v súlade so zásadou proporcionality a zohľadniť pritom práva občanov EÚ a ich rodinných príslušníkov a ii) sú možné iné opatrenia, ktoré by menej zasahovali do slobody pohybu .

Tretí súbor rozhodnutí Súdneho dvora v rámci referenčného obdobia sa týka práva na voľný pohyb a pobyt odvodeného podľa článkov 20 a 21 ZFEÚ.

Vo veci Rendón Marín Súdny dvor rozhodol, že právo EÚ automaticky zabraňuje zamietnutiu odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý má vo výlučnej starostlivosti „migrujúceho“ a „statického“ maloletého občana EÚ, výhradne na základe predchádzajúceho záznamu v registri trestov . Súdny dvor potvrdil svoje rozhodnutie o zabránení automatickému zamietnutiu odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je rodičom maloletého občana EÚ, ktorý je na ňom závislý, výlučne na základe záznamu rodiča v registri trestov, aj vo veci CS . Vo veciach Rendón Marín aj CS však Súdny dvor priznáva členským štátom možnosť obmedziť právo na pobyt vyplývajúce z článkov 20 a 21 ZFEÚ, pokiaľ každé takéto obmedzenie vychádza z individuálneho posúdenia a akékoľvek vyhostenie alebo obmedzenie práva na pobyt je založené na „existencii skutočnej, existujúcej a dostatočne vážnej hrozby pre verejný poriadok alebo verejnú bezpečnosť“ .

Vo veci Chavez-Vilchez a i. bol Súdny dvor prizvaný, aby objasnil, do akej miery právo na pobyt vyplývajúce z článku 20 ZFEÚ (po sérii rozsudkov Súdneho dvora počínajúc vecou Ruiz Zambrano) závisí od možnosti rodiča, ktorý je občanom EÚ a nemá v skutočnej starostlivosti „statického“ maloletého občana EÚ, sa o toto dieťa postarať. Súdny dvor rozhodol, že príslušné orgány musia stanoviť, s ohľadom inter alia na článok 7 (ochrana súkromného a rodinného života) a článok 24 (zváženie najlepšieho záujmu dieťaťa) Charty základných práv Európskej únie, ktorý rodič má dieťa v skutočnej starostlivosti a či existuje vzťah závislosti s rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, na základe ktorého by dieťa muselo v praxi opustiť územie EÚ, ak by tomuto rodičovi bolo zamietnuté právo na pobyt . Súdny dvor rozhodol, že na účely takéhoto posúdenia je okolnosť, že druhý rodič, ktorý je občanom EÚ, je skutočne schopný a pripravený prevziať výlučnú zodpovednosť za každodennú a skutočnú starostlivosť o dieťa, relevantná. To však samo osebe nie je dostatočné na to, aby bolo možné konštatovať, že medzi rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a dieťaťom neexistuje taký vzťah závislosti, aby bolo toto dieťa nútené opustiť územie EÚ v prípade, že bude danému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny odopreté právo na pobyt . Súdny dvor zopakoval, že medzi relevantné faktory pri posudzovaní zo strany príslušných orgánov patrí „otázk[a], či právnu, finančnú alebo emocionálnu starostlivosť o toto dieťa zabezpečuje rodič, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny“ . Súdny dvor ďalej dodal, že posudzovanie týchto faktorov sa „[v] najlepšom záujme dotknutého dieťaťa [...] musí zakladať na zohľadnení všetkých okolností prejednávanej veci, a to najmä jeho veku, fyzického a emočného vývoja, úrovne jeho citovej väzby tak s rodičom, ktorý je občanom Únie, ako aj s rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a tiež rizika, ktoré by odlúčenie od tohto rodiča znamenalo pre citovú rovnováhu tohto dieťaťa“ .

Vec Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real sa týkala článku 20 ZFEÚ. Súdny dvor rozhodol, že článok 20 bráni tomu, aby členský štát zamietol žiadosť o zlúčenie rodiny, ktorú podal manželský partner, štátny príslušník tretej krajiny, občana EÚ, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a ktorý nikdy nevykonal svoje právo na voľný pohyb, a to len z toho dôvodu, že tento občan EÚ nemá pre seba a svojho manželského partnera dostatočné zdroje na to, aby sa nestal záťažou pre vnútroštátny systém sociálnej pomoci, bez toho, aby sa preskúmalo, či existuje taký vzťah závislosti medzi občanom EÚ a jeho manželským partnerom, ktorý by v prípade odmietnutia odvodeného práva na pobyt tomuto manželskému partnerovi spôsoboval, že občan EÚ bude nútený opustiť územie EÚ a bude tak pozbavený práva, ktoré mu priznáva jeho postavenie. Preto ak príslušný vnútroštátny orgán dostane žiadosť od štátneho príslušníka tretej krajiny na udelenie práva na pobyt na účely zlúčenia rodiny s občanom EÚ, ktorý je štátnym príslušníkom dotknutého členského štátu, tento orgán musí na základe dôkazov, ktoré štátny príslušník tretej krajiny a dotknutý občan EÚ musia predložiť, a prípadných vykonaných zisťovaní posúdiť, či medzi týmito dvoma osobami existuje taký vzťah závislosti, že tomuto štátnemu príslušníkovi musí byť v zásade priznané odvodené právo na pobyt na základe článku 20 ZFEÚ.

5.2.2.Vývoj judikatúry Súdneho dvora Európskej únie týkajúcej sa práva na vstup a pobyt „iných rodinných príslušníkov“ občanov EÚ

Pokiaľ ide o právo na vstup, Súdny dvor vo veci Ryanair Designated Activity Company objasnil, že rodinní príslušníci občanov EÚ z krajín mimo EÚ, vlastniaci preukaz o trvalom pobyte vydaný na základe článku 20 smernice 2004/38/ES jedným členským štátom sú podľa článku 5 ods. 2 oslobodení od povinnosti mať vízum na vstup na územie ďalšieho členského štátu. Toto oslobodenie od vízovej povinnosti platí aj vtedy, keď bol preukaz vydaný členským štátom, ktorý nepatrí do schengenského priestoru. Záver rozhodnutia je, že držiteľ takéhoto preukazu má právo vstúpiť na územie členského štátu bez víz, len na základe predloženia tohto preukazu, bez potreby dodatočného overovania jeho postavenia rodinného príslušníka alebo iného dodatočného dokazovania.

Súdny dvor okrem toho v rámci referenčného obdobia vydal dva rozsudky, v ktorých bližšie objasňuje analogické uplatňovanie článku 3 ods. 2 smernice 2004/38 a svoje predchádzajúce rozhodnutie vo veci Rahman .

Vo veci Banger Súdny dvor rozhodol, že článkom 21 ZFEÚ sa od členských štátov požaduje, aby umožnili vstup a pobyt vzdialenejších rodinných príslušníkov svojich vlastných vracajúcich sa štátnych príslušníkov, na základe analogicky uplatnených podmienok článku 3 ods. 2 smernice 2004/38 . Pri posudzovaní žiadosti o pobyt podľa článku 3 ods. 2 sa rovnako uplatňujú požiadavky, aby takýchto žiadateľov určitým spôsobom zvýhodnili v porovnaní so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí takéto rodinné prepojenia nemajú, a aby vykonali rozsiahle preskúmanie osobných okolností žiadateľa. Každé negatívne rozhodnutie v súvislosti s takouto žiadosťou je potrebné zdôvodniť . Súdny dvor navyše rozhodol, že vzdialenejší rodinní príslušníci, ktorým bolo takéto povolenie na pobyt zamietnuté, musia mať prístup k opravnému prostriedku pred vnútroštátnym súdom. Vnútroštátny súd musí mať možnosť „preskúmať, či sa rozhodnutie o odmietnutí opiera o dostatočne silný skutkový základ a či procesné záruky boli dodržané. Medzi tieto záruky patrí povinnosť príslušných vnútroštátnych orgánov vykonať rozsiahle preskúmanie osobných okolností žiadateľa a odôvodniť akékoľvek odopretie vstupu alebo pobytu“ .

Vo veci SM Súdny dvor najprv objasnil (podobne, ako v prípade pojmu „manželský partner“ vo veci Coman), že pojem „priamy potomok“ v článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2004/38 je autonómne vymedzenie vyplývajúce z práva EÚ, nezávisle od právnych predpisov členských štátov. Podľa Súdneho dvora by sa mal tento pojem navyše vykladať zoširoka, pričom sa vzťahuje na „každý príbuzenský vzťah, či už biologický alebo právny“ (takže zahŕňa biologické aj osvojené deti). Nevzťahuje sa naopak na deti zverené do poručníctva, ktoré medzi dieťaťom a poručníkom nevytvára príbuzenský vzťah (vrátane detí patriacich pod alžírsky režim kafala) . Súdny dvor osobitne poukazuje na to, že takéto deti patria do pôsobnosti článku 3 ods. 2 smernice 2004/38 . Členské štáty musia pri vykonávaní povinností, ktoré im vyplývajú z článku 3 ods. 2 a ktoré sa týkajú umožnenia vstupu a pobytu „iných rodinných príslušníkov“ , využívať voľnú úvahu „v súlade a pri rešpektovaní“ ustanovení Charty základných práv Európskej únie vrátane práva na rodinný život (a jeho rešpektovania) (článok 7) a najlepšieho záujmu dieťaťa (článok 24) . Okrem toho majú povinnosť „vyváženým a racionálnym spôsobom posúdiť všetky aktuálne a relevantné okolnosti prípadu a zohľadniť pritom dotknuté záujmy, a najmä najlepší záujem daného dieťaťa“ . Pri tomto posudzovaní treba zvážiť i) vek, v ktorom bolo dieťa zverené do poručníctva, a či dieťa od toho času žije so svojím poručníkom; ii) intenzitu citových vzťahov; iii) mieru, do akej je dieťa od poručníka závislé, a iv) prípadné konkrétne a individuálne riziko, že sa dotknuté dieťa môže stať obeťou vykorisťovania, zneužívania alebo obchodovania s ľuďmi. Ak posúdenie vedie k záveru, že dieťa a jeho poručník majú viesť skutočný rodinný život a že toto dieťa je od svojho poručníka závislé, vzhľadom na základné právo na rešpektovanie rodinného života a najlepší záujem dieťaťa sa v zásade vyžaduje, aby hosťovský členský štát priznal uvedenému dieťaťu právo na vstup a pobyt ako „inému rodinnému príslušníkovi“ .