SK Úradný vestník Európskej únie C 204/77

Stanovisko Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru na tému „Zelená kniha o budúcom spoločnom európskom azylovom systéme“

KOM(2007) 301 v konečnom znení

(2008/C 204/17)

Komisia sa 6. júna 2007 rozhodla podľa článku 262 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva prekonzultovať s Európskym hospodárskym a sociálnym výborom dokument

„Zelená kniha o budúcom spoločnom európskom azylovom systéme“.

Odborná sekcia pre zamestnanosť, sociálne veci a občianstvo poverená vypracovaním návrhu stanoviska výboru v danej veci prijala svoje stanovisko 21. februára 2008. Spravodajkyňou bola pani Le Nouail Marlière.

Európsky hospodársky a sociálny výbor na svojom 443. plenárnom zasadnutí 12. a 13. marca 2008 (schôdza z 12. marca) prijal 118 hlasmi za, pričom 1 člen hlasoval proti a 9 sa hlasovania zdržali, nasledujúce stanovisko:

1. Úvod ku konzultácii Zelená kniha o budúcom spoločnom európskom azylovom systéme

1.1 Budúci spoločný európsky azylový systém má svoje právne korene v hlave IV „vízová, azylová, prisťahovalecká politika a iné politiky, ktoré sa týkajú voľného pohybu osôb“ Amsterdamskej zmluvy (1999), v rozhodnutiach Európskej rady zo zasadnutia vo fínskom Tampere v roku 1999 a v rozhodnutiach z nedávneho zasadnutia v Haagu. Treba tiež spomenúť jeho „funkčný“ pôvod, t. j. nariadenie Dublin I z roku 1997, Dublin II z roku 2003, ktoré nadobudlo platnosť v roku 2006, prvú Schengenskú dohodu z roku 1985, ktorá bola v roku 2007 rozšírená o niektoré nové členské štáty. Nesmieme zabúdať, že prvotným cieľom bolo, aby členské štáty EÚ jednotným spôsobom implementovali a transponovali Dohovor o právnom postavení utečencov (Ženevský dohovor), ktorý bol podpísaný v Ženeve v roku 1951 a ktorý ratifikovala väčšina členských štátov, aby sa osobám, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu, táto skutočne zaručila. Základnou myšlienkou je vybudovať z Európskej únie jednotný priestor ochrany pre utečencov, založený na plnom a všestrannom uplatňovaní Ženevského dohovoru a na spoločných humanitárnych hodnotách, ktoré vyznávajú všetky členské štáty. V akčnom pláne Haagskeho programu sa predpokladá prijatie návrhu na vytvorenie azylového systému do konca roku 2010.

1.2 Komisia so zreteľom na otvorenie druhej etapy a pred spustením svojho akčného plánu, ktorý chce uverejniť v júli 2008, začala rozsiahly konzultačný proces prostredníctvom predloženej zelenej knihy, ktorej cieľom je tiež identifikovať možnosti, ktoré poskytuje súčasný právny rámec Spoločenstva.

1.3 Tamperský program, ktorý neskôr potvrdil Haagsky program, možno zhrnúť takto: vytvoriť spoločné konanie, jednotné postavenie utečencov, rovnaké podmienky, vysokú úroveň ochrany, ktorá by bola zosúladená vo všetkých členských štátoch a zaručovala by jednotné uplatňovanie Ženevského dohovoru.

1.4 V prvej etape v rokoch 1999 – 2006 boli prijaté štyri hlavné právne nástroje, ktoré tvoria súčasné acquis a ktoré položili základy spoločného európskeho azylového systému. Komisia zabezpečí, aby sa už prijaté právne nástroje včas transponovali a implementovali.

1.5 Proces hodnotenia nástrojov prvej etapy ešte prebieha, ale vzhľadom na to, že návrhy pre druhú etapu treba predložiť včas, aby mohli byť prijaté v roku 2010, je podľa Komisie nevyhnutné začať už teraz dôkladne uvažovať a diskutovať o budúcej štruktúre azylového systému.

1.6 Komisia si tiež stanovila cieľ dosiahnuť väčšiu solidaritu medzi členskými štátmi, posilniť kapacitu všetkých zúčastnených strán a celkovú kvalitu procesu, napraviť súčasné nedostatky a zosúladiť platné postupy prostredníctvom implementácie sprievodných opatrení týkajúcich sa praktickej spolupráce medzi členskými štátmi.

1.7 Komisia rozčlenila zelenú knihu na 4 kapitoly a 35 otázok: legislatívne nástroje, implementácia, solidarita a rozdelenie zodpovednosti, vonkajší rozmer.

2. Závery a odporúčania

2.1 Vzhľadom na svoje (početné) predchádzajúce stanoviská v danej oblasti, odporúčania mimovládnych organizácií na pomoc utečencom, ako i pripomienky UNHCR (1) zaslané portugalskému a slovinskému predsedníctvu Rady Európskej únie,

2.2 Pripomínajúc, že o otázkach azylu už rozhoduje Rada kvalifikovanou väčšinou, zatiaľ čo v otázkach prisťahovalectva sa ešte stále vyžadujú jednomyseľné rozhodnutia a podľa Lisabonskej zmluvy by sa mali rozhodnutia prijímať kvalifikovanou väčšinou, výbor odporúča, aby Komisia a Rada pri implementácii spoločného postupu dozreli na to, aby sa doložky o vylúčení, ktoré niektoré členské štáty často využívajú, vylúčili alebo sa nevyužívali.

2.3 Výbor podporuje prijatie spravodlivého azylového systému, t. j. humánneho systému, ktorý by zohľadnil potrebu ochrany žiadateľov o azyl ako jeden zo skutočných cieľov pri budovaní Európy, ktorá by mala aj sociálny rozmer. Výbor pripomína, že tieto sociálne ciele nie sú v rozpore s hospodárskymi a bezpečnostnými záujmami obyvateľov hostiteľskej krajiny alebo členských štátov a ani ich nevylučujú.

2.4 Vyzýva, aby sa vytvorili podmienky podporujúce dodržiavanie medzinárodných dohovorov a európskych smerníc v súlade s medzinárodným právom, humanitárnym právom a Dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd Rady Európy, aby sa lepšie rozdelila zodpovednosť medzi členské štáty, aby sa osoby, ktorým bol priznaný štatút utečenca alebo im bola poskytnutá doplnková ochrana, presídlili a rýchlo integrovali a aby sa presadzovala úprimná politika spolupráce a spoločného rozvoja, ktorá pomôže zlepšiť úroveň skutočnej demokracie v niektorých tretích krajinách a bude prínosom k medzinárodnej solidarite reagujúcej na potreby v oblasti azylu.

2.5 Výbor preto odporúča opatrenia, ktoré treba považovať za neoddeliteľné a komplementárne:

2.5.1 Osoby, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu, by mali mať vždy možnosť vstúpiť na územie Európskej únie bez ohľadu na úroveň posilnenej kontroly, aby bolo dodržané aspoň právo podať žiadosť o azyl, a to akoukoľvek formou, a aby bol zabezpečený prístup k spravodlivému a účinnému azylovému konaniu.

2.5.2 Žiadosti o priznanie štatútu utečenca, vrátane žiadostí predložených na hraniciach, by sa mali vždy posúdiť a príslušný orgán by mal o nich rozhodnúť a svoje rozhodnutie zdôvodniť písomne skôr, než sa posúdi možnosť poskytnutia doplnkovej ochrany.

2.5.3 Žiadatelia o azyl by mali mať možnosť slobodne si zvoliť krajinu, v ktorej predložia žiadosť.

2.5.4 Maloletým osobám bez sprievodu, ženám, ako i zraniteľným osobám (2) by mala byť skutočne poskytnutá osobitná ochrana. Ide o žiadateľov o azyl, ktorí sú telesne, duševne alebo sociálne znevýhodnení a vyžadujú si osobitnú pomoc (tehotné ženy, deti, staršie osoby, chorí, telesne postihnutí atď.).

2.5.5 Špecifické druhy prenasledovania, ktorého obeťami sú niektoré ženy, by sa mali zohľadniť a považovať za dôvody nutnej ochrany na individuálnom základe a nezávisle od osôb, ktoré ich sprevádzajú alebo od osôb, ktoré sprevádzajú ony (maloleté deti alebo manželia, rodičia a iné osoby) (3).

2.5.6 Každá žiadosť o azyl by mala byť účinne a individuálne posúdená a žiadateľovi by mal byť poskytnutý tlmočník, bezplatná právna pomoc a dostatočná lehota na podanie žiadosti.

2.5.7 Základné zásady, ktorými sa musí riadiť azylové konanie, by sa mali uplatňovať na všetky žiadosti o azyl vrátane zjavne neopodstatnených žiadostí.

2.5.8 Odvolanie proti rozhodnutiu o neudelení štatútu utečenca alebo doplnkovej ochrany by malo mať vždy odkladný účinok voči výkonu rozhodnutia o vyhostení alebo vrátení utečenca, najmä v prípade osôb, pre ktoré by vyhostenie alebo vrátenie do inej krajiny prestavovalo nebezpečenstvo ohrozenia života, slobody alebo bezpečnosti.

2.5.9 Integrácia a presídlenie môžu prebehnúť za normálnych a dôstojných životných podmienok len vďaka nezávislosti príslušnej osoby. Podmienky na jej dosiahnutie by mali byť zabezpečené čo najskôr po príchode prisťahovalca a s jeho súhlasom: prístup k zdravotnej starostlivosti, oboznámenie sa s jazykom a jeho výučba, kontakty so združeniami na pomoc utečencom a s miestnym obyvateľstvom, vzdelávanie, vrátane hodnotenia a uznávania kvalifikácií, prístup k legálnemu zamestnaniu atď.

2.6 Výbor ďalej odporúča, aby mimovládne organizácie a združenia poskytujúce právnu, materiálnu a humanitárnu pomoc utečencom mali vždy prístup do záchytných centier a centier na zadržiavanie utečencov bez ohľadu na to, či sú tieto strediská otvorené alebo uzavreté. V súvislosti so spôsobmi presídľovania osôb, ktorým bol priznaný štatút utečenca, odkazuje výbor s ohľadom na rozdelenie zodpovednosti medzi členské štáty na svoje stanovisko CESE 1643/2004 z 15. decembra 2004, a to konkrétne na bod 2.4, v ktorom sa uvádza, že „Podmienky prítomnosti mimovládnych organizácií (ďalej len MVO) a združení pomoci pre utečencov v azylových centrách by sa mali zlepšiť tým, že budú uzavreté zmluvy o spolupráci s úradmi krajinami prijatia alebo aspoň tak, že sa presne vymedzia ich práva“.

2.6.1 Tieto normy pre prijímanie utečencov rešpektujúce ľudskú dôstojnosť by sa mali aplikovať bez rozdielu na každého žiadateľa o azyl oprávneného získať štatút utečenca alebo doplnkovú ochranu.

2.6.2 Pred systematickým zadržiavaním žiadateľov o azyl v úplne uzavretých centrách, do ktorých mimovládne organizácie, a niekedy dokonca ani Červený kríž, nemajú prístup, by sa mali uprednostňovať alternatívne riešenia (ubytovanie v otvorených centrách).

2.7 Výbor neodporúča používať zoznamy tzv. bezpečných krajín (v duchu dodržiavania zásady individuálneho posudzovania žiadostí, na ktoré majú žiadatelia o azyl podľa Ženevského dohovoru právo) a odporúča, aby Komisia „prehodnotila svoju klasifikáciu tretích krajín pôvodu alebo tranzitu ako ‚bezpečné tretie krajiny‘, nakoľko táto odoberá žiadateľom o azyl možnosť individuálneho preskúmania ich situácie a z nej prameniacich práv“ (4).

2.8 Výbor však odporúča, aby v prípade zachovania zoznamov krajín považovaných za „bezpečné“, boli tieto zoznamy spoločné pre všetky členské štáty, aby ich schválili národné parlamenty a Európsky parlament, aby zohľadňovali informácie poskytnuté mimovládnymi organizáciami, ktoré boli riadne konzultované a aby sa v každom prípade zatiaľ nepoužívali.

2.9 Odporúča, aby pobrežné hliadky, predstavitelia orgánov verejnej moci, predstavitelia verejných alebo súkromných služieb, ktorí sú v kontakte so žiadateľmi o azyl v počiatočných, ako i ďalších štádiách (polícia, colné úrady, zdravotníctvo, školstvo a zamestnávatelia) boli vyškolení v oblasti azylového a humanitárneho práva.

2.10 Výbor opakuje svoje odporúčanie a trvá na tom, aby sa zohľadnili povinnosti, ktoré plnia miestne a regionálne územné samosprávy pri poskytovaní prvotnej pomoci žiadateľom o azyl a pri ich trvalej integrácii v prípade, keď je žiadateľom udelený štatút utečenca alebo poskytnutá medzinárodná ochrana, a aby boli preto tieto orgány spravodlivo zapojené do vypracovania spoločnej azylovej politiky a aby sa zachovalo a objasnilo používanie a prideľovanie finančných prostriedkov z Európskeho fondu pre utečencov (ERF), ako sa podrobnejšie uvádza ďalej.

2.11 Výbor schvaľuje vytvorenie Európskeho podporného úradu pre členské štáty, pokiaľ bude dopĺňať činnosť miestnych a regionálnych úradov UNHCR a za predpokladu, že bude spĺňať svoje ciele: zlepšiť kvalitu a jednotnosť rozhodnutí, aby sa zaručilo, že osobám, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu, bude táto poskytnutá bez ohľadu na miesto predloženia žiadosti v Európskej únii a nepretržite dohliadať na to, aby boli európske zákony v súlade s medzinárodným právom o utečencoch a s humanitárnym právom. Tento podporný úrad by mohol organizovať odbornú prípravu pohraničných hliadok zameranú na rozlišovanie medzi utečencami a inými migrantmi, a to v spolupráci s UNHCR, ktorý doteraz túto odbornú prípravu poskytoval a na ktorej sa tiež zúčastňoval, najmä, avšak nie výlučne, na východných hraniciach EÚ od rozšírenia schengenského priestoru (o Maďarsko, Poľsko, Slovensko a Slovinsko).

2.12 Podľa výboru by opatrenia prijaté v rámci kontroly nelegálneho prisťahovalectva nemali umožňovať porušovanie základných práv, najmä práva požiadať o azyl a práva získať azyl z dôvodu prenasledovania.

2.13 Výbor žiada, aby sa zdôraznila povinnosť kapitánov lodí poskytnúť v prípade zadržania a záchranných akcií na mori pomoc osobám v núdzi, ďalej žiada, aby sa vyriešil problém nedostatočného uznania ich zodpovednosti za vylodenie zachránených osôb na mori a aby sa zabezpečilo bezodkladné posúdenie žiadostí a v prípade potreby poskytla medzinárodná ochrana.

2.14 V súvislosti so špecifickou diskusiou o zavedení spoločného jednotného európskeho konania výbor odkazuje na svoje stanovisko CESE 1644/2004 z 15. decembra 2004, najmä na odporúčania a varovania týkajúce sa akéhokoľvek znižovania úrovne noriem ochrany, ku ktorému by mohlo dôjsť v období 2004 – 2008, medzi konzultáciou o jednotnom konaní a zelenou knihou o spoločnom azylovom systéme.

2.15 Výbor pripomína členským štátom, že bez ohľadu na typ konania (správne alebo súdne) by sa všetky jeho štádia mali riadiť zásadami ochrany a nie obžaloby.

2.16 Odporúča Komisii a Rade, aby pri prideľovaní a využívaní prostriedkov z Európskeho fondu pre utečencov v období 2008 – 2013 postupovali jasne a transparentne, v rámci všeobecného programu „Solidarita a riadenie migračných tokov“, tak ako to EHSV odporúčal vo svojom stanovisku (5), v ktorom „Vyzýva ku konkrétnym krokom v rozhodnutiach o zavedení fondov, aby boli neštátni operátori začlenení čo najskôr do usmerňujúceho rámca, ktorý každoročne stanovujú členské štáty a samotná Komisia“.

2.17 Odporúča, aby stimulačné finančné opatrenia uplatňované podľa rozsahu úsilia niektorých členských štátov, napr. Švédska, alebo ich obmedzených kapacít (v závislosti od geografickej veľkosti a počtu obyvateľov), napr. Malta a Cyprus, neviedli iné členské štáty k tomu, aby sa zbavili niektorých svojich povinností alebo záväzkov v súvislosti s prístupom na ich územie, ako i posudzovaním žiadostí alebo vnútorným presídľovaním (solidarita a rozdelenie) alebo vonkajším presídľovaním (príspevok k mimoregionálnemu úsiliu) skupín utečencov.

3. Všeobecné pripomienky

3.1 Výbor víta širokú verejnú konzultáciu o budúcom spoločnom európskom azylovom systéme prostredníctvom tejto zelenej knihy. S uspokojením konštatuje, že Komisia využíva príležitosť a poukazuje na spôsob ako vyriešiť nedostatky v právnych predpisoch Spoločenstva, rozdiely v európskych zákonoch a postupy uplatňované v jednotlivých členských štátoch.

3.2 Výbor vyzýva Komisiu a Radu, aby dohliadli na to, aby diskusie o riadení hraníc nezasahovali do základného práva podať žiadosť o azyl alebo o medzinárodnú ochranu vrátane pozemných, vzdušných alebo námorných opatrení, najmä pri zadržaní a záchranných akciách na mori, tak vo vnútri, ako i mimo teritoriálnych vôd členských štátov.

3.3 Najmä v súvislosti s bojom proti terorizmu, bojom proti kriminalite a obchodovaniu s ľuďmi výbor naliehavo žiada Komisiu a Radu, aby zabezpečili, že neistá situácia vo svete nebude mať negatívny dosah na postoj verejnosti k utečencom a žiadateľom o azyl a nebude ohrozovať integritu a povahu azylu.

4. Konkrétne pripomienky

4.1 Legislatívne nástroje, spracovanie žiadostí o azyl, národné doložky o vylúčení

Podľa Komisie, ktorá sa opiera o množstvo správ mimovládnych organizácií a Úradu vysokého komisára OSN pre utečencov (UNHCR), stanovila smernica „o azylových konaniach“ procesné normy založené na spoločných minimálnych kritériách, čím sa členským štátom ponechal priestor pre národné úpravy a použitie doložiek o vylúčení. Z tohto dôvodu osoby hľadajúce ochranu v EÚ nemajú rovnaké záruky, pretože tieto sa budú odlišovať v závislosti od krajiny, na ktorú sa obrátia a niekedy dokonca v závislosti od miesta v krajine, kde podajú žiadosť o azyl. Dôsledkom tejto voľnosti je tiež postupné znižovanie úrovne dodržiavania práv žiadateľov o azyl, čoho dôkazom sú niektoré národné legislatívne reformy.

Výbor podporuje vytvorenie spoločného európskeho azylového systému, ktorého základným cieľom je zabezpečiť každému žiadateľovi o azyl prístup k spravodlivému a účinnému konaniu. Za týchto okolností sa vytvorenie spoločného konania zdá byť málo zlučiteľné s národnými doložkami o vylúčení, ktoré členské štáty veľmi často používajú. Výbor bude pozorne sledovať spoločný charakter konkrétnych konaní, ktoré Komisia navrhuje vo svojom akčnom pláne. Zároveň bude venovať pozornosť tomu, aby stanovenie procesných pravidiel a spoločných kritérií nebolo založené na najmenšom spoločnom menovateľovi pre ochranu utečencov.

4.2 Bezpečné krajiny pôvodu

Výbor je znepokojený, že niektorí žiadatelia o azyl stále nemajú prístup k spravodlivému konaniu, čo je v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie v zmysle článku 3 Ženevského dohovoru.

Ide o prípady osôb pochádzajúcich z krajín považovaných za „bezpečné“ alebo za „bezpečné tretie krajiny“, ktorých žiadosť môže byť v rámci rýchleho vyšetrovania, zrýchleného konania alebo prednostného konania zamietnutá ako neopodstatnená bez možnosti podať odvolanie s odkladným účinkom. Skutočnosť, že členským štátom sa nepodarilo dohodnúť na spoločnom zozname, vytvára fakticky nerovnosti, najmä s ohľadom na uplatňovanie nariadenia Dublin II: „zodpovedný štát“ tak môže na základe svojho zoznamu bezpečných krajín vyhlásiť žiadosť za neprípustnú, i keď táto krajina nie je na zozname krajiny, ktorá rozhodla o vrátení žiadateľa.

Výbor odporúča, aby členské štáty čo najrýchlejšie vypracovali spoločný zoznam.

Výbor pripomína, že voľný a neobmedzený prístup na územie a k azylovému konaniu sú základné záruky, o ktoré sa musia členské štáty usilovať (6) a zároveň je toho názoru, že samotné označenie „bezpečná krajina“ pôvodu nesmie v žiadnom prípade odôvodňovať zamietnutie žiadosti (7), ale musí byť spojené so špecifickým posúdením v zmysle Ženevského dohovoru. Povinnosť posudzovať každú žiadosť o ochranu a azyl individuálne, nedovoľuje totiž považovať určitú krajinu za bezpečnú pre všetkých ľudí a nevylučuje, že určité osoby môžu byť vystavené prípadnému prenasledovaniu pre svoje špecifické postavenie (príslušnosť k určitej sociálnej skupine, prenasledovanie neštátnymi subjektmi).

Okrem toho možno zdôrazniť, že plánované opatrenia neumožnia zaručiť, že krajina, do ktorej by bol žiadateľ o azyl vrátený, mu poskytne účinnú a trvalú ochranu.

4.3 Odvolanie s odkladných účinkom

V súlade so zásadami účinnosti a rovnosti by proti vynesenému rozhodnutiu malo byť možné podať odvolanie na nestrannom a nezávislom súde alebo orgáne. Výbor konštatuje, že niektoré členské štáty v mnohých situáciách uplatňujú toto právo reštriktívne a umelo, a preto zdôrazňuje, že odvolanie musí mať vždy odkladný účinok a žiada Komisiu a Radu, aby na to dohliadli.

4.4 Informácie o krajine pôvodu

Výbor sa domnieva, že pri posudzovaní žiadosti o azyl sa musia brať do úvahy spoľahlivé informácie o skutočnej hrozbe, ktorá existuje v krajine pôvodu. Vo svojom stanovisku z 26. apríla 2001 výbor uviedol, že informácie o krajinách pôvodu žiadateľa o azyl a o tranzitných krajinách, by mohli poskytovať aj organizácie riadne zastupujúce občiansku spoločnosť a aktívne v každom členskom štáte, ktorý posudzuje žiadosť o azyl (8).

V súvislosti so systémom spoločným pre všetky členské štáty, sa výbor domnieva, že kvalita a jednotnosť rozhodnutí prvého stupňa bude vo veľkej miere závisieť od kvality a jednotnosti dostupných informácií o krajinách pôvodu, na ktoré sa budú odvolávať orgány alebo súdy členských štátov.

4.5 Azylové konanie na hraniciach

Výbor berie na vedomie, že členské štáty sú podporované v tom, aby zlepšili prístup k azylovému konaniu, avšak je znepokojený nedostatočnými informáciami, ktoré sa poskytujú žiadateľom v súvislosti s ich právami a zárukami.

Trvalý pokles počtu žiadostí o azyl podaných (9) v krajinách EÚ je v protiklade so situáciou vykresľovanou v médiách. Na základe týchto skutočností výbor pripomína, že každý žiadateľ o azyl bez ohľadu na svoje postavenie alebo miesto, na ktorom sa nachádza, musí mať možnosť žiadať o účinné posúdenie svojej žiadosti, a preto musí mať možnosť použiť služby tlmočníka, bezplatnú právnu pomoc a disponovať dostatočnou lehotou na predloženie žiadosti. Výbor pripomína svoj predchádzajúci návrh, aby mal žiadateľ okrem iného právo kontaktovať uznávané mimovládne organizácie, ktoré sa zameriavajú na ochranu a podporu práva na azyl (10).

Podobne výbor pripomína svoje výhrady, ktoré vyjadril voči nadmernému používaniu hodnotenia žiadostí ako „zjavne neopodstatnených“ pri ich posudzovaní členskými štátmi. Konštatuje, že zvýšené používanie tohto hodnotenia vyplýva z veľmi nejasnej formulácie článku 23 ods. 4 Smernice Rady 2005/85/ES o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca a domnieva sa, že by sa mal prehodnotiť. V súlade s UHNCR opätovne žiada, aby sa základné zásady, ktorými sa musí riadiť azylové konanie, uplatňovali na všetky žiadosti o azyl vrátane zjavne neopodstatnených žiadostí (11).

Výbor si preto so záujmom všíma, že Komisia navrhuje „posilnenie právnych záruk sprevádzajúcich kľúčovú počiatočnú etapu konaní na hraniciach a najmä proces registrácie a preverovania“.

4.6 Jednotné konanie

Komisia sa domnieva, že „významný pokrok smerom k zavedeniu spoločného azylového konania možno (...) dosiahnuť zahrnutím jednotného konania pre posudzovanie žiadostí o získanie štatútu utečenca a o doplnkovú ochranu ako povinného prvku do CEAS (12)“. Zdá sa, že jednotné konanie umožnilo všade tam, kde bolo zavedené, výrazne skrátiť čakacie doby na vydanie rozhodnutia, a teda i neistotu, v ktorej sa nachádza každý žiadateľ o azyl.

Takéto konanie znamená, že žiadateľ sa obráti iba na jediné kontaktné miesto a že orgán, ktorý vydáva rozhodnutie, sa najskôr vyjadrí k otázke udelenia štatútu utečenca v zmysle Ženevského dohovoru a následne, a to len ako doplňujúce opatrenie, k doplnkovej ochrane. V záujme dosiahnutia tohto cieľa by sa malo jednotné konanie uplatňovať na všetkých miestach, aj pri žiadostiach predložených na hraniciach (13) .

Výbor však zdôrazňuje, podobne ako to urobil vo svojom stanovisku z 29. mája 2002, že doplnková ochrana nesmie oslabovať ochranu, ktorú poskytuje štatút utečenca (14), a podobne ako UNHCR (15) konštatuje, že členské štáty v značnej miere využívajú doplnkovú ochranu bez toho, aby tento trend skutočne súvisel s vývojom situácie v krajine pôvodu alebo aby bolo rozhodnutie o jej poskytnutí vždy riadne odôvodnené tak, ako majú na to žiadatelia právo.

4.7 Podmienky prijímania žiadateľov o azyl, normy

Výbor konštatuje, že z hľadiska podmienok prijímania žiadateľov o azyl existujú v jednotlivých členských štátoch veľké rozdiely. Niektoré štáty sú radšej za aproximáciu reštriktívnejších právnych noriem, ako je napríklad zavedenie „geografických obmedzení (...) v oblasti podávania žiadostí a bydliska (16)“, aby sa takto znížila príťažlivosť niektorých krajín v porovnaní s inými.

Výbor si je vedomý, že rozdielne vnútroštátne normy sú zdrojom sekundárnych pohybov, avšak nevyvodzuje z toho záver, že treba znižovať úroveň práv žiadateľov o azyl. Pokiaľ budú mať všetky členské štáty spoločné normy a pokiaľ tieto normy budú jednotne uplatňované, netreba v záujme vyrovnania rozdielov vyžadovať vyššiu úroveň ochrany ako je nevyhnutné.

4.8 Prístup k odbornej príprave a na trh práce

V niektorých členských štátoch prevažujú dva dôvody na odmietnutie prístupu na trh práce žiadateľom o azyl: snaha ponechať si určitý manévrovací priestor umožňujúci reagovať na stav zamestnanosti v krajine a skutočnosť, že počet zamietnutých žiadostí o azyl bude naďalej vysoký a proces posudzovania žiadostí by mal byť rýchlejší, z čoho vyplýva, že prístup na trh práce by bol iba dočasný.

Výbor sa domnieva, že napriek úsiliu o rýchlejšie spracovanie žiadostí o azyl môže ich počet a povaha mnohých predložených žiadostí spôsobiť v niektorých krajinách výrazné prieťahy pri posudzovaní žiadostí. Výbor konštatuje, že hoci smernica o minimálnych normách pre prijímanie žiadateľov o azyl ustanovuje, aby členské štáty prijali opatrenia „s cieľom zabezpečiť životnú úroveň adekvátnu zdraviu žiadateľov a dostatočnú na zabezpečenie ich živobytia“ (článok 13 ods. 2), začlenenie utečencov v hostiteľskej krajine závisí od ich nezávislosti a že táto bude účinnejšia, ak podmienky pre ňu budú splnené hneď po príchode žiadateľa.

Vo svojom stanovisku z 28. novembra 2001 výbor vyjadril názor, že materiálne a morálne výhody, ktoré pre hostiteľský štát a žiadateľov o azyl plynú z prístupu žiadateľov na trh práce, sú nepochybné (17) . Výbor opakuje svoj názor a zdôrazňuje, že žiadatelia o azyl musia mať prístup najmä k odbornému vzdelávaniu, jazykovým kurzom a k zdravotnej starostlivosti.

Skutočnosť, že niektorí z nich v prípade zamietnutia žiadosti o azyl nebudú môcť ostať v krajine, nie je relevantným argumentom proti opatreniam, ktoré pomáhajú žiadateľom o azyl stať sa nezávislými a ktoré sú najlepšou zárukou pre úspešný proces integrácie alebo v prípade potreby pre spravodlivý návrat do krajiny pôvodu (18). Naopak mnohé svedčí o tom, že vylúčenie žiadateľov o azyl z trhu práce by podporilo nelegálnu prácu.

Výbor si rovnako ako Komisia myslí, že tieto normy pre prijímanie žiadateľov o azyl, rešpektujúce ľudskú dôstojnosť, by sa mohli uplatňovať bez rozdielu na všetkých žiadateľov, či majú nárok na štatút utečenca alebo doplnkovú ochranu.

4.9 Zadržanie

Výbor vyjadruje svoje znepokojenie nad tým, že mnohé členské krajiny umiestňujú žiadateľov o azyl do uzavretých centier, ktoré sú skôr centrami na zadržiavanie osôb ako na ich prijímanie.

EHSV sa pripojil k odporúčaniam Rady Európy, keď sa už predtým vyjadril k tomu, aby zadržiavanie žiadateľov o azyl bolo len výnimočným riešením a netrvalo dlhšie ako je nevyhnutné (19) . Treba uprednostniť alternatívne riešenia (20) .

V každom prípade sa so žiadateľom v takejto situácii nesmie zaobchádzať ako so „zločincom“, ale musí mať tak ako iní žiadatelia možnosť využiť bezplatnú, nezávislú a kvalifikovanú právnu pomoc. Mimovládne organizácie musia mať možnosť poskytnúť žiadateľom o azyl poradenstvo a pomoc. Zraniteľným osobám (21), ktorými sú maloleté osoby a najmä maloletí bez sprievodu, musí byť poskytnutá osobitná ochrana.

Musia sa zohľadniť špecifické druhy prenasledovania, ktorých obeťami sú niektoré ženy a ktoré musia byť považované za dôvod poskytnutia ochrany na individuálnom základe a nezávisle od osôb, ktoré ich sprevádzajú alebo od osôb, ktoré sprevádzajú ony (maloleté deti alebo manželia, rodičia a iné osoby).

Výbor usudzuje, že tieto „uzavreté strediská“ by mal pravidelne monitorovať Európsky výbor pre zabránenie mučeniu (CPT).

4.10 Udelenie ochrany

Osoby, ktoré nemajú nárok na ochranu, ale ktoré nemožno vypovedať

Komisia plánuje harmonizovať postavenie osôb, ktoré zo špecifických dôvodov nemožno odsunúť z územia členského štátu, hoci ich žiadosť o azyl bola zamietnutá. Ide o uplatňovanie zásad obsiahnutých v medzinárodných nástrojoch o právach utečencov alebo ľudských právach, ktoré by systematicky podporovali judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva.

Prax jednotlivých členských štátov v tejto oblasti sa líši. Výbor považuje za nevyhnutné, aby sa skutočne definovali jednotné základy takéhoto postavenia pre celú EÚ. Nemožno akceptovať situáciu v niektorých krajinách, v ktorých sa osoby nachádzajú „bez štatútu“, t. j. bez povolenia na pobyt, avšak zároveň ich nemožno vyhostiť, čo vytvára právnu, sociálnu a ekonomickú neistotu, ktorá je nezlučiteľná s ľudskou dôstojnosťou a osoby v nezákonnom postavení sa tak stávajú politickým nástrojom. Výbor nepodceňuje zložitosť tejto otázky, ale zároveň sa domnieva, že osobám, ktoré sa nachádzajú v takejto situácii, by malo byť udelené dočasné povolenie na pobyt spolu s pracovným povolením.

4.11 Solidarita a rozdelenie zaťaženia

Rozdelenie zodpovednosti – Dublinský systém

Výbor sa vo svojom stanovisku z 12. júla 2001 na tému spoločného azylového konania a jednotného postavenia (22) vyslovil za uplatňovanie Dublinského dohovoru. Konštatoval, že tento mechanizmus vytvára viac problémov ako ich rieši a spôsobuje neúmerné náklady v porovnaní s dosiahnutými výsledkami, pričom žiadateľov o azyl pred ich vrátením do krajiny, do ktorej vstúpili ako do prvej, neubúda.

Výbor opätovne opakuje, že dublinský systém (nariadenie a EURODAC) sa usiloval nastoliť otázku spracovania žiadostí o azyl na úrovni Spoločenstva. Súčasne však konštatuje, že tento systém, ktorého prvoradým cieľom bolo „rýchlo stanoviť (...), ktorý členský štát zodpovedá za skúmanie žiadosti o azyl“, neumožnil „zabrániť sekundárnym pohybom medzi členskými štátmi (23)“ a okrem iného vyvolal ďalšie náklady, ktoré sú pre niektoré členské štáty (najmä pre štáty tvoriace vonkajšiu hranicu EÚ) veľmi vysoké.

Okrem toho z hodnotenia Komisie (24) vyplýva, že miera presunu medzi niektorými krajinami je približne vyvážená, takže je možné zvážiť možnosť „dovoliť členským štátom, aby mohli uzatvoriť bilaterálne dohody týkajúce sa ‚zrušenia‘ výmeny rovnakých počtov žiadateľov o azyl za jasne vymedzených okolností“ (25). Evidencia daktyloskopických odtlačkov žiadateľov o azyl v systéme EURODAC by mala sama o sebe stačiť na obmedzenie asylum shopping a viacnásobné účelové podávanie žiadostí.

Výbor teda konštatuje, že uplatňovanie Dublinského systému vyžaduje v porovnaní s jeho technickými cieľmi neprimerané ľudské náklady. Domnieva sa, že prijatie spoločných noriem minimalizujúcich rozdiely v spôsobe vybavovania žiadostí o azyl v jednotlivých členských štátoch by malo znížiť význam tohto kritéria vo vzťahu k iným kritériám, z ktorých vychádza rozhodnutie žiadateľa podať žiadosť o azyl v určitom členskom štáte a nie v inom. Na druhej strane však kultúrne a sociálne aspekty budú naďalej zohrávať nepopierateľnú úlohu v integrácii utečenca v hostiteľskej krajine.

Výbor preto odporúča podobne ako to urobil vo svojich predchádzajúcich stanoviskách (26), aby mal žiadateľ o azyl slobodnú voľbu pri výbere krajiny, v ktorej podá žiadosť o azyl a aby z tohto dôvodu členské štáty už teraz uplatňovali humanitárnu doložku ustanovenú v článku 15 ods. 1 nariadenia (ES) č. 343/2003. Keďže osoby s priznaným postavením utečenca môžu slobodne cestovať do inej krajiny ako je krajina, ktorá im priznala štatút utečenca, išlo by v skutočnosti o anticipáciu uplatnenia tohto práva.

V každom prípade sa výbor domnieva, že nariadenie by sa nemalo aplikovať na maloleté osoby bez sprievodu, ak sa neukáže, že je to najlepšie riešenie vo vyššom záujme dieťaťa.

4.12 Finančná solidarita

Reforma dublinského systému v tomto zmysle by mala hlavne zmierniť záťaž tých členských štátov, do ktorých ako prvých v súčasnosti smerujú žiadatelia o azyl. Faktom však zostáva, že v jednotlivých členských štátoch existujú veľké rozdiely v počte zaregistrovaných žiadostí. Účinný systém rozdelenia zaťaženia sa teda zdá byť nevyhnutný preto, aby sa pomohlo členským štátom, ktoré registrujú najväčší počet žiadostí.

Čiastočným riešením by mohlo byť taktiež presídlenie tzv. vnútorné (v rámci Európskej únie), avšak nesmie byť pravidlom ani jediným riešením, pretože každé presídlenie sa musí uskutočniť s výslovným a informovaným súhlasom príslušného utečenca a podmienky presídlenia musia zodpovedať vysokej miere integrácie utečenca v novej hostiteľskej krajine.

4.13 Vonkajší rozmer EÚ

Pomoc tretím krajinám pri posilňovaní ochrany – regionálne programy ochrany

Vzhľadom na skúsenosti získané v rámci regionálnych programov ochrany, ktoré sú zamerané na organizovanie ochrany utečencov v regióne ich pôvodu alebo v tranzitnej krajine, plánuje Komisia tieto programy posilniť a ustáliť. Toto smerovanie je v súlade s hlavnými prioritami Haagskeho programu.

Výbor podporuje iniciatívy, ktoré by mohli zlepšiť podmienky prijímania žiadateľov o azyl v tretích krajinách, avšak kladie si otázku o účelnosti zriaďovania azylových zariadení v niektorých krajinách ako sú nové nezávislé štáty (Ukrajina, Moldavsko, Bielorusko), ktoré ani zďaleka neposkytujú všetky záruky pre podmienky prijímania žiadateľov o azyl. Zdôrazňuje, že tieto programy sú skôr zamerané na obmedzenie snahy utečencov dostať sa na hranice Európskej únie ako na zlepšenie ich ochrany.

Parlamentné zhromaždenie Rady Európy (27) uvádza, že ak by zriaďovanie takýchto zariadení malo pokračovať, tieto by mali najskôr vznikať v krajinách Európskej únie skôr, než sa skúsenosti s nimi rozšíria za hranice Európskej únie alebo Európy. Výbor dôrazne žiada, aby krajiny, ktoré neratifikovali Dohovor o právnom postavení utečencov (Ženeva, 1951) boli z týchto programov vylúčené. Naopak výbor podporuje solidaritu, ktorú by mohla Európska únia poskytnúť niektorým tretím krajinám vystaveným obrovskému alebo menšiemu prílivu žiadateľov o azyl.

4.14 Zmiešané toky na hraniciach

Výbor pripomína, že vo svojom stanovisku na tému Frontex poukázal na skutočnosť, že účinná kontrola na vonkajších hraniciach by nemala odporovať právu na azyl. V stanovisku sa uvádza, že úlohou agentúry by mala byť tiež koordinácia so záchrannými službami (najmä námornými), aby sa konalo preventívne a pomohlo osobám v nebezpečenstve vzhľadom na riskantné prostriedky, ktoré využíva nelegálne prisťahovalectvo (28). Výbor súčasne žiadal, aby boli pobrežné hliadky vyškolené v oblasti humanitárneho práva.

V súvislosti s hliadkovými operáciami na mori konštatuje, že neexistuje žiaden postup posudzovania žiadostí o prístup na územie ani žiadostí o azyl. Žiada, aby boli vyčlenené prostriedky na implementáciu takýchto postupov, ktoré umožnia najmä registráciu žiadosti o azyl čo najbližšie k miestu zadržania.

4.15 EÚ v úlohe svetového hráča v otázkach utečencov

Podľa názoru výboru by mala EÚ vytvoriť taký budúci spoločný azylový systém, ktorý by inšpiroval iné časti sveta, a to tak, že sa bude príkladným spôsobom zúčastňovať na medzinárodnej ochrane utečencov, zabezpečí súlad európskych zákonov s medzinárodným právom o utečencoch a s humanitárnym právom a že prevezme na seba svoj podiel zodpovednosti.

4.16 Nástroje kontroly

Výbor podotýka, že ho Komisia požiadala o vypracovanie stanoviska na tému spoločného azylového systému, pričom nástroje a opatrenia prijaté v prvej fáze neboli zatiaľ vyhodnotené a členské štáty zatiaľ netransponovali príslušné smernice do svojho vnútroštátneho práva. V súvislosti s dodržaním termínu, ktorým je rok 2010, výbor odporúča prijať mechanizmy úpravy vzhľadom na budúce hodnotenia a navrhuje, aby sa okrem nových nástrojov a/alebo prepracovania súčasných nástrojov zaviedol systém analýzy a kontroly účinkov spoločného azylového systému na postavenie utečencov. Vykonávanie tejto analýzy a kontroly by mohlo byť zverené Európskemu podpornému úradu, ako sa to navrhuje v zelenej knihe, a mohli by sa k nemu pripojiť vysoký komisár pre utečencov, mimovládne organizácie aktívne v tejto oblasti a Agentúra pre základné práva Európskej únie. Výsledkom by mala byť výročná správa určená inštitúciám Európskej únie a členským štátom.

Výbor žiada Komisiu, aby potom každoročne vypracovala správu o implementácii spoločného systému, ktorá by bola predložená poradným inštitúciám (Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov), ako i Európskemu parlamentu.

V Bruseli 12. marca 2008 Predseda Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru Dimitris DIMITRIADIS

(1) Vysoký komisár OSN pre utečencov.

(2) Podľa definície HCR (Master Glossary of Terms, jún 2006).

(3) Znásilnenie, znásilnenie v čase vojny, fyzické, duševné alebo sociálne prenasledovanie v dôsledku odmietnutia poriadku nastoleného mužmi. Pozri bod 2.5.1 stanoviska EHSV k smernici o „kvalifikácii“, spravodajkyňa: pani Le Nouail Marlière (Ú. v. ES C 221, 17.9.2002): „Hoci Ženevský dohovor z roku 1951 výslovne neuvádza špecifické druhy prenasledovania žien (ako napr. mrzačenie ženských pohlavných orgánov, vynútené sobáše, kameňovanie z dôvodu predpokladanej nevery, systematické znásilňovanie žien a mladých dievčat ako vojnová stratégia), mali by byť uznané za opodstatnené dôvody podania žiadosti o azyl a za legitímne dôvody udelenia azylu v členských štátoch.“ (neoficiálny preklad).

(4) Stanovisko EHSV z 15. decembra 2004 na tému Oznámenie Komisie Rade a Európskemu parlamentu – Účinnejší a spoločný Európsky azylový systém – jednotný postup ako ďalšia etapa, spravodajkyňa: pani Le Nouail Marlière (Ú. v. EÚ C 157, 28.6.2005), bod 2.7.

(5) Stanovisko EHSV zo 14. februára 2006, spravodajkyňa: pani Le Nouail Marlière (Ú. v. EÚ C 88, 11.4.2006), piata zarážka bodu 5.

(6) Stanovisko EHSV z 26. apríla 2001 na tému Návrh smernice Rady o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca, spravodajca: pán Melicías (Ú. v. ES C 192, 10.7.2001), bod 3.2.2.

(7) Stanovisko EHSV z 26. apríla 2001, bod 3.2.12.3.

(8) Stanovisko EHSV z 26. apríla 2001 na tému Návrh smernice Rady o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca, spravodajca: pán Melicías (Ú. v. ES C 192, 10.7.2001), bod 2.3.

(9) V roku 2006 zaznamenala EÚ-27 192 300 žiadostí o azyl, čo je o 50 % menej než v roku 2001 a o 70 % menej než v roku 1992 (EÚ-15). Zdroj: Eurostat, Statistiques en bref, 110/2007.

(10) Stanovisko EHSV z 26. apríla 2001, bod 3.2.4.4.

(11) Stanovisko EHSV z 26. apríla 2001, bod 3.2.15.2. Tlačová konferencia UNHCR a odporúčania portugalskému predsedníctvu Európskej únie a novému predsedníctvu z 15. júna 2007 a 11. decembra 2007.

(12) Zelená kniha, str. 4.

(13) Asylum in the European Union, A study of the implementation of the Qualification Directive, UNHCR, november 2007.

(14) Stanovisko EHSV z 29. mája 2002 na tému Návrh smernice Rady o minimálnych normách pre uznanie a postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín alebo osôb bez štátnej príslušnosti ako utečencov alebo osôb, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu z iných dôvodov, spravodajkyňa: Le Nouail-Marlière (Ú.v. ES C 221, 17.9.2002), bod 2.3.5.

(15) Tá istá štúdia. Výbor okrem toho odkazuje na návrhy zmien a doplnení smernice o „kvalifikácii“ (článok 8 ods. 3 a 1, úvodné ustanovenie 26 článku 15 písm. c), články 12 a 14 (súlad so Ženevským dohovorom z roku 1951), články 17 a 19 a na tieto odporúčania: adresované Európskej komisii: žiadosti o výklad Európskeho súdneho dvora a o jeho rozhodnutia, zabezpečenie a kontrola kvality rozhodnutí v Európskej únii, vzdelávanie, prijatie hlavných usmernení; odporúčania adresované členských štátom Európskej únie: uplatňovanie hlavných usmernení UNHCR, predbežné otázky vnútroštátnych súdov predložené Európskemu súdnemu dvoru, písomne vydané rozhodnutia, kontrola kvality vnútroštátnych rozhodnutí, analýza potenciálu zainteresovaných subjektov v oblasti ochrany, ochrana na mieste, prístup a voliteľnosť, závažné ohrozenia, dôvody a vylúčenia, UNHCR, november 2007.

(16) Francúzsko: Informačná správa pre EÚ, ktorú predložila delegácia Národného zhromaždenia (Rapport d'information déposé par la délégation de l'Assemblée nationale pour l'UE), predložil pán Lequiller, č. 105, 25. júla 2007.

(17) Stanovisko EHSV z 28. novembra 2001 na tému Návrh smernice Rady, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl v členských štátoch, spravodajcovia: páni Mengozzi a Pariza Castaños (Ú. v. ES C 48, 21.2.2002), bod 4.3.

(18) Idem, bod 3.1.

(19) Stanovisko EHSV z 26. apríla 2001 na tému Návrh smernice Rady o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca, (Ú. v. ES C 192, 10.7.2001), bod 3.2.11.

(20) Pozri správu medzinárodnej vyšetrovacej misie o zatváraní cudzincov, odrádzaní utečencov a kontrole migračného toku na Malte, Medzinárodná federácia Líg ľudských práv, Catherine Teule, bod 4-1.1.

Pozri tiež modernizáciu kontrolovaných, ale otvorených pobytových táborov pri vstupe Rumunska do EÚ, ktorá bola konštatovaná počas služobnej cesty uskutočnenej v rámci prípravy stanovísk EHSV z 15. decembra 2004 k Oznámeniu Komisie Rade a Európskemu parlamentu – Účinnejší a spoločný Európsky azylový systém – jednotný postup ako ďalšia etapa a k Oznámeniu Komisie Rade a Európskemu parlamentu – Účinnejší a spoločný Európsky azylový systém – jednotný postup ako ďalšia etapa, spravodajkyňa: pani Le Nouail Marlière, (Ú. v. EÚ C 157, 28.6.2005).

(21) Podľa definície HCR (Master Glossary of Terms, jún 2006): osoby, ktoré sú telesne, duševne alebo sociálne znevýhodnené a vyžadujú si osobitnú pomoc: ženy, tehotné ženy, deti, staršie osoby, chorí, telesne postihnutí atď.

(22) Stanovisko EHSV z 12. júla 2001 k oznámeniu Komisie Rade a Európskemu parlamentu na tému spoločného azylového konania a jednotného postavenia osôb, ktorým bol poskytnutý azyl platný v celom spoločenstve, spravodajcovia: Mengozzi a Pariza Castaños (Ú. v. ES C 260, 17.9.2001).

(23) Zelená kniha, strana 11.

(24) Správa Komisie Európskemu parlamentu a Rade o hodnotení dublinského systému, KOM(2007) 299 v konečnom znení, 6. júna 2007.

(25) KOM(2007) 299 v konečnom znení, str. 8.

(26) Stanovisko EHSV z 12. 7. 2001 na tému Oznámenie Komisie Rade a Európskemu parlamentu na tému spoločného azylového konania a jednotného postavenia osôb, ktorým bol poskytnutý azyl platný v celom spoločenstve, spravodajcovia: Mengozzi a Pariza Castaños (Ú.v. ES C 260, 17.9.2001), stanovisko EHSV z 29. mája 2002 na tému Návrh smernice Rady o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, spravodajkyňa: pani Le Nouail-Marlière (Ú. v. ES C 221, 17.9.2002).

(27) Dokument Parlamentného zhromaždenia Rady Európy: Hodnotenie tranzitných centier a centier na posúdenie žiadostí o azyl ako odpoveď na zmiešané toky migrantov a žiadateľov o azyl (Une évaluation des centres de transit et de traitement en tant que réponse aux flux mixtes de migrants et de demandeurs d'asile), 11304, 15. júna 2007.

(28) Stanovisko EHSV z 29. januára 2004 k návrhu nariadenia Rady o vytvorení Európskej agentúry pre riadenie operačnej spolupráce na vonkajších hraniciach, spravodajca: pán Pariza Castaños (Ú.v. EÚ C 108, 30.4.2004), bod 3.2.