EURÓPSKA KOMISIA V Bruseli1. 2. 2023 COM(2023) 44 final SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE, o vykonávaní smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/1919 z 26. októbra 2016 o právnej pomoci pre podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní a pre vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači



1.Úvod Právo na právnu pomoc je zakotvené v článku 47 treťom odseku Charty základných práv Európskej únie a v článku 6 ods. 3 písm. c) Európskeho dohovoru o ľudských právach. Cieľom smernice (EÚ) 2016/1919 o právnej pomoci pre podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní a pre vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači (ďalej len „smernica“) je posilniť právo na spravodlivé súdne konanie stanovením spoločných minimálnych pravidiel týkajúcich sa práva na právnu pomoc. Smernica je šiestym nástrojom prijatým podľa článku 82 ods. 2 písm. b) Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ), ktorým sa vytvára právny základ na prijatie minimálnych pravidiel týkajúcich sa „práv jednotlivcov v trestnom konaní“. Smernica sa uplatňuje v 25 členských štátoch. EÚ prijala v tejto oblasti týchto ďalších päť smerníc: ·smernicu o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní, ·smernicu o práve na informácie, ·smernicu o práve na prístup k obhajcovi a na komunikáciu s tretími osobami po zbavení osobnej slobody, ·smernicu o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní, ako aj ·smernicu o procesných zárukách pre deti. Týmito smernicami sa pomáha podporovať vzájomná dôvera, a tým posilňovať zásada vzájomného uznávania rozsudkov a iných súdnych rozhodnutí. Európska komisia už zverejnila správy o vykonávaní prvých štyroch smerníc. V článku 10 ods. 2 smernice sa takisto vyžaduje, aby Komisia predložila Európskemu parlamentu a Rade správu o vykonávaní smernice. Táto správa je založená predovšetkým na informáciách, ktoré členské štáty poskytli Komisii pri oznamovaní vnútroštátnych opatrení, ktorými sa smernica transponuje. Vychádza aj z verejne dostupných informácií Agentúry Európskej únie pre základné práva a zo štúdií financovaných Komisiou, ktoré vypracovali externé zainteresované strany. Správa sa zameriava na opatrenia, ktoré členské štáty dosiaľ prijali na transponovanie smernice. Posudzuje sa v nej, či členské štáty v plnom rozsahu a správne transponovali smernicu a či sa vnútroštátnymi právnymi predpismi dosahujú ciele smernice a spĺňajú jej požiadavky. Súdny dvor Európskej únie v niektorých prípadoch poskytol výklad smernice 2013/48/EÚ. Takýto výklad je relevantný aj pre posúdenie súladu so smernicou a bol zohľadnený v tejto správe. 2.Všeobecné posúdenie

V súlade s článkom 12 smernice mali členské štáty transponovať smernicu do vnútroštátneho práva do 25. mája 2019. K tomuto dátumu štyri členské štáty – Nemecko, Grécko, Chorvátsko a Malta – Komisii neoznámili všetky potrebné opatrenia. Komisia preto v júli 2019 začala proti týmto členským štátom konania o nesplnení povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ za neoznámenie transpozičných opatrení. Každý z týchto členských štátov si odvtedy túto povinnosť splnil a konania o nesplnení povinnosti boli uzavreté. Prístup k transponovaniu smernice sa v jednotlivých členských štátoch líši. Niektoré členské štáty zaviedli osobitné legislatívne opatrenia, ktorými sa výslovne transponujú práva podľa smernice, spolu s ďalšími právnymi alebo praktickými vykonávacími opatreniami. Ostatné členské štáty považovali svoje existujúce opatrenia vo všeobecnosti za zhodné s požiadavkami smernice a neprijali žiadne osobitné opatrenia na jej transponovanie. Zatiaľ čo neexistencia osobitných transpozičných ustanovení je v niektorých prípadoch aspoň do určitej miery napravená praktickými vykonávacími opatreniami a judikatúrou, nie vždy je to tak. Preto v niektorých členských štátoch (22) sú vnútroštátne ustanovenia nedostatočné na dosiahnutie úplného súladu s určitými kľúčovými ustanoveniami smernice. Platí to najmä v prípade, keď je rozsah pôsobnosti vnútroštátnych opatrení užší, ako sa stanovuje v článku 2 smernice (týka sa to 11 členských štátov). Posúdenie súladu odhalilo aj ďalšie nedostatky v 22 členských štátoch, najmä pokiaľ ide o požiadavku poskytnúť právnu pomoc bez zbytočného odkladu, a to najneskôr pred výsluchom alebo pred vykonaním vyšetrovacích úkonov alebo úkonov spojených so zhromažďovaním dôkazov. Takéto nesplnenie všetkých ustanovení smernice negatívne ovplyvňuje účinnosť práv podľa smernice. Komisia prijme všetky vhodné opatrenia na nápravu všetkých zistených nedostatkov vrátane začatia konania o nesplnení povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ. 3.Konkrétne body posúdenia 3.1.Rozsah pôsobnosti (článok 2) V článku 2 ods. 1 sa vymedzuje rozsah pôsobnosti požiadaviek smernice. Smernica sa vzťahuje na podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní, ktoré majú právo na prístup k obhajcovi podľa smernice 2013/48/EÚ a ktoré: a)sú pozbavené osobnej slobody; b)musia byť zastúpené obhajcom v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom alebo c)sú povinné zúčastniť sa alebo ktorým bola povolená účasť na vyšetrovacom úkone alebo úkone spojenom so zhromažďovaním dôkazov, ktoré zahŕňajú minimálne: I)identifikácie; II)konfrontácie; III)rekonštrukcie miesta činu. V mnohých členských štátoch (14) sú vnútroštátne opatrenia, ktorými sa vykonávajú práva uvedené v smernici, v súlade so smernicou, aj keď nemusia výslovne transponovať článok 2 ods. 1. Vo vnútroštátnych právnych predpisoch 11 členských štátov však boli zistené problémy súvisiace s dodržiavaním súladu. Problémy súvisiace s dodržiavaním súladu sú v prípade transpozície článku 2 ods. 1 obzvlášť závažné, pretože často ovplyvňujú aj rozsah pôsobnosti vnútroštátnych ustanovení, ktorými sa vykonávajú konkrétne práva podľa smernice. Ide najmä o prípady, keď podozrivé osoby v zmysle smernice nie sú na vnútroštátnej úrovni uznané ako také, keď je právna pomoc dostupná až po vznesení formálneho obvinenia alebo keď vnútroštátne právne predpisy nezahŕňajú všetky formy pozbavenia osobnej slobody, počas ktorých by sa mala poskytovať právna pomoc. V článku 2 ods. 2 smernice sa stanovuje, že práva uvedené v smernici sa vzťahujú na vyžiadané osoby, ktoré majú právo na prístup k obhajcovi podľa smernice 2013/48/EÚ po ich zadržaní vo vykonávajúcom členskom štáte. V 12 členských štátoch boli zistené problémy súvisiace s dodržiavaním súladu, pretože netransponovali požiadavku „po zadržaní“. Spomedzi všetkých členských štátov sedem využilo možnosť vyňať menej závažné trestné činy z rozsahu pôsobnosti transpozičných opatrení (článok 2 ods. 4 smernice). Zatiaľ čo vnútroštátne právo väčšiny členských štátov (5), ktoré využili túto možnosť, je v súlade s obmedzeniami stanovenými v smernici, zdá sa, že vnútroštátne právo dvoch členských štátov nie je v úplnom súlade. 3.2.Vymedzenie pojmu (článok 3)

V článku 3 smernice sa vymedzuje právna pomoc na účely smernice ako financovanie pomoci obhajcu členským štátom, ktoré umožňuje výkon práva na prístup k obhajcovi. V odôvodnení 8 smernice sa uvádza, že právna pomoc by mala pokryť náklady na obhajobu podozrivých, obvinených a vyžiadaných osôb a že pri poskytovaní právnej pomoci by príslušné orgány členských štátov mali mať možnosť vyžadovať, aby podozrivé, obvinené alebo vyžiadané osoby znášali časť týchto nákladov, v závislosti od svojich finančných možností. Nad rámec toho, čo sa uvádza v odôvodnení 8, sa smernica priamo nezaoberá otázkou náhrady nákladov na právnu pomoc, hoci je relevantná. V niektorých prípadoch však môžu mať vnútroštátne ustanovenia o náhrade nákladov vplyv na posúdenie osobitných požiadaviek smernice, pokiaľ ide o okamih prijatia rozhodnutia o právnej pomoci alebo o právnu istotu. Spomedzi všetkých členských štátov je v 19 možné vykonať náhradu nákladov za jednej alebo viacerých špecifických okolností, ako napr.: ·v 12 členských štátoch v prípade odsúdenia s náležitým zohľadnením finančnej a/alebo rodinnej situácie osoby alebo dokonca bez ohľadu na túto situáciu, prípadne ak je trestné konanie ukončené v dôsledku okolností, ktoré neoslobodzujú osobu, ako je uplynutie premlčacej lehoty alebo amnestia, ·v ôsmich členských štátoch v prípade, že sa ukáže, že osoba nemala nárok na právnu pomoc, poskytla nepravdivé vyhlásenia, nespolupracovala alebo zneužila právnu pomoc, prípadne neoznámila orgánom, že dôvody na poskytnutie právnej pomoci už neexistujú, alebo ak náklady na právnu pomoc vznikli z nedbanlivosti, ako aj ·v štyroch členských štátoch, ak sa finančná situácia príjemcu právnej pomoci zlepšila. 3.3.Právna pomoc v trestnom konaní (článok 4) V článku 4 ods. 1 a 2 smernice sa od členských štátov vyžaduje, aby zabezpečili, aby podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní, ktoré nemajú dostatok prostriedkov na zaplatenie pomoci obhajcu (preskúmanie majetkových pomerov) a/alebo ak si to vyžadujú záujmy spravodlivosti (preskúmanie skutkových okolností), mali právo na právnu pomoc. Týmto sa členským štátom ponecháva určitá voľnosť. V zásade môžu zachovať štruktúru svojich odlišných systémov právnej pomoci, pokiaľ uplatňovanie ich príslušných vnútroštátnych pravidiel nepredstavuje obmedzenie práv a procesných záruk zaručených podľa Charty základných práv Európskej únie a Európskeho dohovoru o ľudských právach, v znení výkladu Súdneho dvora a Európskeho súdu pre ľudské práva, ani odchýlku od týchto práv (posledná veta odôvodnenia 17 smernice). V súvisiacom odôvodnení 18 smernice sa uvádza: „Členské štáty by mali v súvislosti s poskytovaním právnej pomoci stanoviť praktické opatrenia. V takýchto opatreniach by mohlo byť stanovené, že právna pomoc sa poskytuje na žiadosť podozrivej, obvinenej alebo vyžiadanej osoby. Vzhľadom na osobitné potreby zraniteľných osôb by však takáto žiadosť nemala byť nevyhnutnou podmienkou poskytnutia právnej pomoci.“ Zistilo sa, že v troch členských štátoch sa vyžaduje predloženie formálnej žiadosti o právnu pomoc a neposkytujú sa žiadne možnosti poskytnutia právnej pomoci ex officio. Preto požiadavka predložiť formálnu žiadosť v týchto členských štátoch môže mať účinok nevyhnutnej podmienky poskytnutia právnej pomoci v zmysle odôvodnenia 18 smernice. V jednom z týchto členských štátov je to však zmiernené tým, že vnútroštátne právo zabezpečuje, aby orgány činné v trestnom konaní informovali príslušnú osobu o jej práve na právnu pomoc, a tým, že vnútroštátna advokátska komora môže poskytnúť zálohu na náklady a poplatky až do prijatia formálneho rozhodnutia. Zatiaľ čo päť členských štátov uplatňuje len preskúmanie majetkových pomerov a tri členské štáty len preskúmanie skutkových okolností, 16 členských štátov uplatňuje preskúmanie majetkových pomerov aj skutkových okolností. Spomedzi všetkých členských štátov jeden nevyužil možnosť podriadiť právo na právnu pomoc preskúmaniu majetkových pomerov alebo skutkových okolností. V dôsledku toho je právo na právnu pomoc nepodmienené a členský štát netransponoval článok 4 ods. 2, 3 a 4, pretože sa neuplatňuje vo vnútroštátnom kontexte. Zdá sa, že v 19 členských štátoch, ktoré uplatňujú preskúmanie majetkových pomerov, je právo v súlade s článkom 4 ods. 3 smernice, ktorý vyžaduje, aby tieto členské štáty zohľadnili všetky relevantné a objektívne faktory, ako je príjem, kapitál a rodinná situácia príslušnej osoby, náklady na pomoc obhajcu a životná úroveň v členskom štáte, s cieľom stanoviť, či podozrivá alebo obvinená osoba nemá dostatok prostriedkov na zaplatenie pomoci obhajcu v súlade s kritériami uplatniteľnými v uvedenom členskom štáte. Členské štáty, ktoré uplatňujú preskúmanie majetkových pomerov, používajú rôzne kritériá na určenie oprávnenosti na právnu pomoc. Spomedzi všetkých členských štátov sa deväť spolieha na všeobecné ustanovenia, napríklad všeobecné odkazy na sociálno-ekonomickú alebo finančnú situáciu žiadateľa, čo umožňuje väčšiu flexibilitu. Naproti tomu 12 štátov stanovilo podrobnejšie ustanovenia, v ktorých sa uvádzajú konkrétne kritériá a/alebo pevná prahová hodnota. Len v dvoch členských štátoch, ktoré uplatňujú preskúmanie majetkových pomerov, nie sú vnútroštátne opatrenia v úplnom súlade s článkom 4 ods. 3 smernice. V jednom z nich je to spôsobené predpokladom, že určité kategórie podozrivých a obvinených osôb majú príjmy na získanie prístupu k právnej pomoci nad prahovou hodnotou. Takýto predpoklad takisto vylučuje možnosť poskytnutia právnej pomoci v budúcich konaniach bez ohľadu na povahu takýchto konaní a procesné postavenie príslušnej osoby. V druhom prípade je nedodržanie súladu s článkom 4 ods. 3 spôsobené absenciou osobitných kritérií na posúdenie finančnej situácie príslušnej osoby spolu so skutočnosťou, že preskúmanie majetkových pomerov sa uplatňuje až na konci konania pri rozhodovaní o prípadnej náhrade nákladov na konanie. V článku 4 ods. 4 prvej vete smernice sa vyžaduje, aby členské štáty, ktoré uplatňujú preskúmanie skutkových okolností, zohľadnili závažnosť trestného činu, zložitosť prípadu a prísnosť možnej sankcie, aby tak rozhodli, či záujmy spravodlivosti vyžadujú poskytnutie právnej pomoci. Spomedzi všetkých členských štátov, ktoré uplatňujú preskúmanie skutkových okolností, sedem stanovilo osobitné kritériá takéhoto preskúmania v užšom zmysle slova. Prevažná väčšina (18) členských štátov, ktoré uplatňujú preskúmanie skutkových okolností, má systémy povinnej obhajoby, ktoré zodpovedajú preskúmaniu skutkových okolností, ako sa uvádza v súvislosti s článkom 2 ods. 1 písm. b) smernice (pozri oddiel 3.1 tejto správy). Vnútroštátne právne predpisy piatich členských štátov obsahujú aj všeobecné odkazy na záujmy spravodlivosti, ale len jeden členský štát, ktorý uplatňuje preskúmanie skutkových okolností, sa spolieha len na takýto všeobecný odkaz. V tomto členskom štáte súd uplatňuje kritérium „záujmov spravodlivosti“ na základe vlastného uváženia v závislosti od okolností prípadu. V skutočnosti však v prípade, že podozrivé alebo obvinené osoby spĺňajú požiadavky na preskúmanie majetkových pomerov, súd – podľa správ zainteresovaných strán – automaticky usúdi, že poskytnutie právnej pomoci je v záujme spravodlivosti, a preto bude považovať za splnené aj požiadavky na preskúmanie skutkových okolností. V článku 4 ods. 4 druhej vete smernice sa uvádzajú situácie, v ktorých sa požiadavky na preskúmanie skutkových okolností musia považovať za splnené, konkrétne: (a)ak je podozrivá alebo obvinená osoba predvedená pred príslušný súd alebo sudcu, ktorý má rozhodnúť o jej väzbe v ktorejkoľvek fáze konania v rozsahu pôsobnosti tejto smernice; a (b)počas väzby. V 11 členských štátoch, ktoré uplatňujú preskúmanie skutkových okolností, boli zistené problémy súvisiace s dodržiavaním súladu týkajúce sa najmä písmena a). Tieto problémy sa týkajú predovšetkým prípadov, keď sa rozhodnutie o väzbe prijme v čase, keď osoba (ešte) nebola pozbavená slobody. Problémy súvisiace s dodržiavaním súladu však boli zistené aj v prípadoch, keď už bola osoba zadržaná políciou. V článku 4 ods. 5 smernice sa vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili, aby bola právna pomoc poskytnutá bez zbytočného odkladu, najneskôr však pred výsluchom políciou, iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, alebo pred vykonaním vyšetrovacích úkonov alebo úkonov zhromažďovania dôkazov uvedených v článku 2 ods. 1 písm. c) smernice. V tejto súvislosti sa uvádza, že 14 členských štátov poskytuje predbežnú alebo núdzovú právnu pomoc. Napriek tomu sa v 22 členských štátoch zistili problémy súvisiace s dodržiavaním súladu s článkom 4 ods. 5. V mnohých z týchto členských štátov (17) môže byť prístup k obhajcovi poskytnutý včas (uplatnením smernice 2013/48/EÚ), ale právo na (predbežnú) právnu pomoc podľa článku 4 ods. 5 smernice nie je jasne stanovené. Takéto problémy súvisiace s dodržiavaním súladu sa týkajú nesprávnej transpozície rozsahu pôsobnosti smernice a termínu, do ktorého sa právna pomoc poskytuje, a to vo všeobecnosti aj v konkrétnych prípadoch. Okrem toho boli zistené problémy súvisiace s dodržiavaním súladu v prípadoch, keď je podanie formálnej žiadosti stanovené ako nevyhnutná podmienka poskytnutia právnej pomoci.

3.4.Právna pomoc v konaní o európskom zatykači (článok 5) V článku 5 ods. 1 smernice sa vyžaduje, aby členské štáty vykonávajúce európsky zatykač zabezpečili, aby mali osoby vyžiadané na základe európskeho zatykača právo na prístup k právnej pomoci po ich zadržaní v tomto členskom štáte až do ich odovzdania alebo do nadobudnutia právoplatnosti rozhodnutia o ich neodovzdaní. Spomedzi všetkých členských štátov päť výslovne transponovalo právo na právnu pomoc pre osoby vyžiadané na základe európskeho zatykača stanovením osobitných ustanovení. Naopak, právne predpisy veľkej väčšiny členských štátov (20) sa opierajú o krížové odkazy na všeobecné ustanovenia o právnej pomoci v trestnom konaní. Problémy súvisiace s dodržiavaním súladu, pokiaľ ide o článok 5 ods. 1 smernice, boli zistené v prípade 15 členských štátov a vyplývajú najmä z netransponovania požiadavky „po zadržaní“, ako už bolo uvedené v súvislosti s článkom 2 ods. 2 (pozri oddiel 3.1 tejto správy). Ďalšie problémy súvisiace s dodržiavaním súladu zistené v šiestich členských štátoch sa týkajú vnútroštátnych pravidiel, ktoré podmieňujú poskytnutie právnej pomoci formálnou žiadosťou, alebo nesprávnej transpozície lehôt na prijatie rozhodnutia o poskytnutí právnej pomoci, čo v skutočnosti znamená, že hoci v zásade môže existovať právo na právnu pomoc po zadržaní, nebude zaručené, kým sa neprijme rozhodnutie. Podľa článku 5 ods. 2 musia členské štáty, ktoré vydávajú európsky zatykač, zabezpečiť, aby vyžiadané osoby, ktoré sú predmetom konania o európskom zatykači na účely trestného stíhania a ktoré využijú svoje právo zvoliť si obhajcu v tomto členskom štáte, aby poskytol pomoc obhajcovi v členskom štáte, ktorý vykonáva európsky zatykač, v súlade s článkom 10 ods. 4 a 5 smernice 2013/48/EÚ o práve na prístup k obhajcovi, mali právo na právnu pomoc v členskom štáte, ktorý vydal európsky zatykač, na účely takéhoto konania vo vykonávajúcom členskom štáte. Vnútroštátne právne predpisy v 12 členských štátoch nie sú v úplnom súlade s článkom 5 ods. 2 smernice najmä z dôvodu nedostatku osobitných ustanovení, ktorými sa vykonáva požiadavka smernice, alebo z dôvodu absencie jasných krížových odkazov rozširujúcich uplatňovanie ustanovení o trestnom konaní alebo právnej pomoci na konanie o európskom zatykači. V článku 5 ods. 3 smernice sa stanovuje, že právo na právnu pomoc uvedené v článku 5 ods. 1 a 2 je možné podmieniť preskúmaním majetkových pomerov v súlade s článkom 4 ods. 3 smernice, ktorý sa uplatňuje mutatis mutandis. V tomto ustanovení sa však nepredpokladá možnosť preskúmania skutkových okolností v súlade s článkom 4 ods. 4 smernice. Viac ako polovica (15) členských štátov sa rozhodla uplatňovať preskúmanie majetkových pomerov v súlade s článkom 5 ods. 3. Problémy súvisiace s dodržiavaním súladu však zaznamenali štyri členské štáty, a to z dôvodu: i) uplatňovania preskúmania skutkových okolností popri preskúmaní majetkových pomerov; ii) nejasnosti v tom, či sa uplatňuje len preskúmanie majetkových pomerov; iii) alebo nedostatkov pri transpozícii článku 4 ods. 3 smernice, ktoré majú vplyv aj na súlad vnútroštátnych právnych predpisov s článkom 5 ods. 3 smernice (pozri oddiel 3.3 tejto správy). 3.5.Rozhodnutia o poskytnutí právnej pomoci (článok 6) V článku 6 ods. 1 smernice sa vyžaduje, aby rozhodnutia o tom, či sa poskytne alebo neposkytne právna pomoc, a o ustanovení obhajcov poskytujúcich právnu pomoc prijme príslušný orgán bezodkladne. Členské štáty musia takisto prijať vhodné opatrenia na zabezpečenie toho, aby príslušný orgán prijímal svoje rozhodnutia svedomito a aby bolo dodržané právo na obhajobu. V odôvodnení 24 smernice sa vysvetľuje, že príslušný orgán by mal byť nezávislým orgánom príslušným na prijímanie rozhodnutí o poskytnutí právnej pomoci alebo súdom vrátane samosudcu. V naliehavých situáciách by však malo byť možné aj dočasné zapojenie polície a prokuratúry, pokiaľ je to potrebné na včasné poskytnutie právnej pomoci. Vo väčšine (23) členských štátov rozhoduje o poskytnutí právnej pomoci súd alebo sudca a/alebo kancelárie právnej pomoci. Jednotliví obhajcovia poskytujúci právnu pomoc sú zvyčajne ustanovovaní v spolupráci s vnútroštátnymi združeniami právnikov (zvyčajne advokátskou komorou). Obhajcovia sú ustanovení buď na základe zoznamov, alebo elektronických registrov obhajcov poskytujúcich právnu pomoc, ktoré poskytujú alebo spravujú združenia právnikov, alebo ich v jednotlivých prípadoch ustanovuje samotné takéto združenie. V dvoch členských štátoch právnu pomoc v plnej miere organizujú vnútroštátne advokátske komory a ich členovia. Na druhej strane, v štyroch členských štátoch nie sú advokátske komory priamo zapojené. V šiestich členských štátoch sa na rozhodovaní o právnej pomoci môže podieľať aj polícia a prokuratúra: i) v určitých typoch alebo štádiách konania; ii) za osobitných okolností, napr. ak je podozrivá alebo obvinená osoba pozbavená slobody; iii) keď sa uplatňuje povinná obhajoba; alebo iv) v súvislosti s určitými druhmi právnej pomoci. Vo viac ako polovici (15) členských štátov boli zistené problémy v súvislosti s transpozíciou článku 6 ods. 1 smernice. Tieto problémy súvisia najmä s termínom vydania rozhodnutia o právnej pomoci (problémy súvisiace s transpozíciou článku 4 ods. 5 smernice, čo má vplyv aj na transpozíciu článku 6 ods. 1 smernice) a/alebo s požiadavkou, že rozhodnutie musí vydať príslušný orgán. V piatich členských štátoch sa zistili problémy súvisiace s dodržiavaním súladu s ustanoveniami článku 6 ods. 2 smernice, v ktorom sa stanovuje, že podozrivé, obvinené a vyžiadané osoby musia byť písomne informované o tom, či ich žiadosť o právnu pomoc bola zamietnutá úplne alebo čiastočne. 3.6.Kvalita služieb právnej pomoci a odbornej prípravy (článok 7) V článku 7 ods. 1 smernice sa od členských štátov vyžaduje, aby prijali potrebné opatrenia, a to aj v súvislosti s financovaním, s cieľom zabezpečiť: a)existenciu účinného a dostatočne kvalitného systému právnej pomoci; a b)právne služby v kvalite postačujúcej na zabezpečenie spravodlivého konania, s náležitým ohľadom na nezávislosť právnického povolania. Táto požiadavka smernice je takisto otázkou praktického vykonávania, ktoré si nemusí vždy vyžadovať transpozíciu prijatím legislatívnych opatrení, ak existuje vhodný právny rámec. V troch členských štátoch sa však vo vnútroštátnom práve nepodarilo identifikovať žiadne osobitné pravidlá, ktorými by sa vykonával článok 7 ods. 1 smernice. Problémy sa zistili aj v 11 členských štátoch, ktoré v súvislosti s článkom 7 ods. 1 smernice prijali osobitné opatrenia. Tieto problémy sú spôsobené najmä nedostatočným financovaním systému právnej pomoci, nižšími odmenami vyplácanými obhajcom poskytujúcim právnu pomoc alebo neprimeranosťou systémov výberu obhajcov poskytujúcich právnu pomoc, čo môže mať negatívne dôsledky na kvalitu právnej pomoci. Na zabezpečenie kvality služieb právnej pomoci nemusia nevyhnutne postačovať ani samotné osobitné akreditačné alebo výberové systémy pre obhajcov poskytujúcich právnu pomoc zavedené v štyroch členských štátoch.