[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV | Brusel, 8.2.2006 KOM(2006)44 v konečnom znení OZNÁMENIE KOMISIE RADE, EURÓPSKEMU PARLAMENTU, EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU A VÝBORU REGIÓNOV týkajúce sa konzultácie o opatreniach na úrovni EÚ na podporu aktívneho začlenenia ľudí najviac vzdialených od trhu práce . CIEľ OZNÁMENIA Európska rada v marci 2005 oživila Lisabonskú stratégiu opätovným zameraním sa na rast a zamestnanosť s cieľom prispieť k sociálnej súdržnosti. Aj keď má Európska stratégia zamestnanosti vedúce postavenie v rámci implementácie cieľov zamestnanosti Lisabonskej stratégie, dôležitým prvkom úspechu Lisabonskej stratégie je aj väčšia sociálna súdržnosť. A naopak úspech Európskej stratégie zamestnanosti je základom dosiahnutia väčšej sociálnej súdržnosti.[1] Boj proti chudobe a sociálnemu vylúčeniu leží v centre záujmu Európskej únie a členských štátov. V rámci začatia Lisabonskej stratégie v marci 2000 Rada požiadala členské štáty a Európsku komisiu, aby do roku 2010 urobili rozhodujúce kroky na odstránenie chudoby. Členské štáty preukázali silnú politickú vôľu a boli prijaté mnohé opatrenia na vnútroštátnej úrovni, ako aj na úrovni EÚ. Boj proti chudobe a integrácia ľudí vylúčených z trhu práce stále predstavujú veľkú výzvu pre rozšírenú Európsku úniu. Ciele revidovanej Lisabonskej stratégie sa nedajú uskutočniť, ak budeme naďalej „mrhať“ veľkou časťou nášho najvzácnejšieho zdroja: ľudským kapitálom. Vo väčšine členských štátov boli prijaté komplexné politiky sociálnej pomoci a tiež implementované aktivačné politiky s cieľom vrátiť vylúčených ľudí na trh práce, ale naďalej zostáva početné „tvrdé jadro“ ľudí, ktorí majú malú šancu nájsť si zamestnanie a ktorým preto stále hrozí vysoké riziko upadnutia do chudoby a sociálneho vylúčenia. Pre najviac vzdialených od trhu práce môžu byť jediným spôsobom ako uniknúť extrémnej chudobe systémy minimálneho príjmu (MP); systémy MP však okrem zabezpečenia tejto nevyhnutnej funkcie musia podporovať aj integráciu na trhu práce tých, ktorí sú schopní pracovať. Hlavnú výzvu teda predstavuje zabezpečenie, aby politiky sociálnej ochrany účinne prispievali k mobilizácii ľudí, ktorí sú schopní pracovať, pričom by sa mal dosiahnuť širší cieľ, ktorým je poskytnúť dôstojnú životnú úroveň tým, ktorí sú a zostanú mimo trhu práce. Toto oznámenie má dvojaký účel: - po prvé, preskúmať pokrok dosiahnutý v kontexte rozšírenej Únie, pokiaľ ide o uľahčenie prístupu na trh práce pre tých, ktorí sú vylúčení (1. časť), - po druhé, na základe tohto preskúmania začať verejnú konzultáciu o možných usmerneniach pre opatrenia na úrovni EÚ s cieľom podpory aktívneho začlenenia ľudí najviac vzdialených od trhu práce (2. časť). Základom tejto konzultácie je článok 138 zmluvy. Uvedeným spôsobom toto oznámenie reaguje na novú sociálnu agendu na obdobie 2005 – 2010, v ktorej sa potvrdilo, že po dodržaní náležitého postupu, pokiaľ ide o hodnotenie vplyvu, Komisia začne iniciatívu Spoločenstva v súvislosti so systémami minimálneho príjmu a integráciou ľudí vylúčených z trhu práce. Zámerom je i reagovať na obavy, ktoré pravidelne vyjadruje Európsky parlament v rámci skúmania implementácie Lisabonskej stratégie. 1. BOJ PROTI CHUDOBE A VYLÚčENIU Z TRHU PRÁCE: PRETRVÁVAJÚCA VÝZVA PRE ÚNIU 1.1. Opatrenia na úrovni členského štátu V členských štátoch EÚ boli vyvinuté pokročilé systémy sociálnej ochrany s cieľom poskytovať zabezpečenie v prípade takých sociálnych rizík ako sú choroba a nezamestnanosť a predchádzať a bojovať proti chudobe a sociálnemu vylúčeniu. V súlade so zmenou politiky na úrovni EÚ v deväťdesiatych rokoch smerom k aktívnym systémom podliehajú systémy podpory príjmu čoraz viac aktivačným kritériám, aby sa minimalizovali demotivačné činitele v súvislosti s plateným zamestnaním a predišlo upadnutiu do pascí chudoby.[2] V dôsledku toho sa zlepšila konzistencia medzi systémami podpory príjmu a aktivačnými politikami. V mnohých členských štátoch je nárok na dávky podmienený aktívnym hľadaním práce, ochotou pracovať alebo zúčastňovať sa na odbornej príprave. V niektorých prípadoch sa to uskutočňuje vo forme individuálnej zmluvy, v ktorej sa uvádzajú povinnosti príjemcu, pokiaľ ide o účasť na dohodnutom spôsobe opätovného zaradenia do zamestnania. V narastajúcom počte krajín sa zlepšujú finančné stimuly s cieľom zabezpečiť silnú motiváciu nájsť si prácu. Napríklad zamestnancom v nízko platenom zamestnaní sa umožnilo využívať daňové dobropisy, ako príspevok na vyrovnanie príjmu, ktoré sú podmienené vykonávaním platenej práce, a keď sa dosiahne úroveň príjmu, pri ktorej by sa dávky zvyčajne prestali vyplácať, platby sa ukončia postupne, aby nebol príjemca odradený od práce. Okrem toho boli navrhnuté a implementované osobitné opatrenia na uľahčenie prístupu k základným službám a tovarom, ako napríklad zdravotná starostlivosť, starostlivosť o deti, dôstojné bývanie, ale aj potraviny (v najextrémnejších prípadoch materiálneho nedostatku) s cieľom začlenenia znevýhodnených osôb do spoločnosti. Na tento účel v mnohých prípadoch členské štáty EÚ implementovali rôzne systémy MP, aby vyrovnali rozdiel medzi individuálnym a rodinným príjmom na jednej strane - či už ide o pracovný príjem alebo sociálnu dávku – a garantovaným minimom na druhej strane. Tieto systémy majú niekoľko spoločných charakteristík: - zabezpečujú základné potreby na minimálnej životnej úrovni, poskytujú pomoc jednotlivcom a od nich závislým osobám, ak nie je k dispozícii žiadna iná finančná podpora; - sú nepríspevkové a financované z daní; - väčšinou nie sú časovo obmedzené, hoci sa predpokladá, že sú dočasné; - požadujú, aby boli ľudia, ktorí môžu pracovať, práceschopní; - podliehajú testovaniu príjmu a v určitej miere aj diskrétnosti zo strany príslušných orgánov; - nárok na ne závisí od veku a bydliska počas určeného minimálneho obdobia; - dávky väčšinou závisia od situácie v domácnosti rodiny a často sa kombinujú s inými sociálnymi dávkami (na bývanie, kúrenie, prídavky na deti). V tomto spoločnom rámci existuje v členských štátoch EÚ veľa rozličných systémov MP. Odlišujú sa z hľadiska úrovne dávok, rozsahu decentralizácie systému poskytovania, stupňa diskrétnosti pri výklade právnych pravidiel, kritérií týkajúcich sa bydliska a rovnováhy medzi univerzálnym prístupom a prístupom na základe sociálnych kategórií. Sú medzi nimi veľké rozdiely aj pokiaľ ide o rozsah prepojenia základnej podpory príjmu s inými súčasťami politiky, ako sú napríklad politiky trhu práce a prístup k službám. Napriek tomu všetky vykonávajú, viac alebo menej úspešne, zásadnú úlohu pre fungujúcu spoločnosť ako aj trh práce. Je potrebné jednoznačne uznať dobrú výkonnosť systémov sociálnej ochrany: bez nich by riziko chudoby dosiahlo neudržateľnú mieru vo väčšine členských štátov a v Únii ako takej. Podľa predbežných údajov[3] by miera rizika chudoby v členských štátoch EÚ 25 v roku 2003 predstavovala 25 % t. j. o 9 percentuálnych bodov viac než skutočné riziko chudoby, keby neboli implementované sociálne transfery[4] (okrem dôchodkov). Celková situácia v súvislosti s chudobou a prístupom k práci tých najzraniteľnejších však aj naďalej predstavuje oblasť, kde pretrvávajú výrazné obavy. V roku 2003 žilo 16 % obyvateľstva EÚ 25 (približne 72 miliónov ľudí) na hranici rizika finančnej chudoby.[5] Tieto údaje zvýrazňujú, aký ťažký je pokrok v boji proti chudobe a vylúčeniu: v skutočnosti od roku 1997, keď sa začalo s týmto prieskumom, viac než polovica obyvateľstva vystaveného chudobe mala konzistentne (t. j. počas troch z posledných štyroch rokov) nízky relatívny príjem[6]. Hoci príjem nižší ako bežná prahová hodnota nie je nevyhnutnou ani dostatočnou podmienkou stavu chudoby, riziko relatívnej chudoby znamená obmedzený prístup k tovaru a službám, ktoré sa pokladajú za nevyhnutné na úplnú účasť v akejkoľvek danej spoločnosti. Riziko pádu na úroveň nižšiu ako je hranica rizika chudoby je vyššie pre nezamestnané osoby, neaktívne osoby, osamelých rodičov, osoby so zdravotným postihnutím a chronicky chorých. Bližšie neurčený počet ľudí tak môže trpieť závažnými formami nedostatku a sociálneho vylúčenia, ako je bezdomovstvo, drogová závislosť, alkoholizmus, absencia prístupu k základnej zdravotnej starostlivosti, negramotnosť, ktoré sú v určitých prípadoch zhoršené etnickou diskrimináciou a/alebo bydliskom v niekoľkonásobne znevýhodnených oblastiach. V roku 2003 bolo v EÚ 25 približne 31,7 milióna ľudí, čo predstavuje 8,5 % obyvateľstva v produktívnom veku (15 – 64), ktorí sa mohli rátať za vylúčených z trhu práce. Tento údaj zahŕňa dlhodobo nezamestnaných, ako aj neaktívne osoby, ktoré boli odradené opakovaným neúspechom pri hľadaní práce v minulosti alebo ktoré boli ochotné pracovať, ale nedarilo sa im nájsť prácu z rôznych dôvodov: zdravotné postihnutie alebo chronická choroba, nedostatok základných zručností, diskriminácia a/alebo rodinné povinnosti. 1.2. Opatrenia na úrovni Spoločenstva V roku 1992 Rada prijala dve odporúčania, v ktorých sa ako spoločný cieľ stanovilo zabezpečenie minimálnej úrovne zdrojov a určili zásady a usmernenia, na základe ktorých by sa tento cieľ mohol dosiahnuť[7]. V správe Komisie z roku 1999[8] sa dospelo k záveru, že tieto odporúčania pomohli pri začatí a podpore diskusie medzi členskými štátmi o úlohe a rozvoji systémov MP, posilnenia konvergencie týchto systémov medzi členskými štátmi a že boli základom dosiahnutia systematickejšej spolupráce na úrovni EÚ v rámci boja proti sociálnemu vylúčeniu a chudobe. V roku 2000 Európska Rada z Nice prijala spoločné ciele na implementáciu otvorenej metódy koordinácie (OMK) v oblasti sociálneho začlenenia, ktoré zahŕňali ciele uvedené v odporúčaniach. V prvej spoločnej správe prijatej v marci 2002 sa dospelo k záveru, že trinásť z pätnástich členských štátov vypracovalo všeobecnú politiku sociálnej pomoci, zameranú na zabezpečenie minimálneho príjmu pre všetkých zákonných obyvateľov. V druhej spoločnej správe (z marca 2004), ako aj v správe o sociálnom začlenení, v ktorej boli preskúmané národné akčné plány 10 nových členských štátov[9], sa zdôraznil záujem o minimalizáciu demotivačných činiteľov v súvislosti so zamestnaním, ktoré sú súčasťou systémov MP[10], a uviedli sa reformy zamerané na preskúmanie pravidiel oprávnenosti ako aj na zavedenie individualizovaných spôsobov návratu na trh práce. Na druhej strane niektoré členské štáty zvyšovali alebo udržiavali skutočnú hodnotu úrovní minimálneho príjmu, a to stanovením cieľov alebo prijatím určitej formy indexácie, vzhľadom na skutočnosť, že dávky sa často pokladali za pomerne nízke alebo že obchádzali významnú časť obyvateľstva, ktorá nemala žiadny iný príjem. Po revízii Lisabonskej stratégie a jej obnovenom zameraní sa na zamestnanosť a rast sa dohodlo, že sa bude pokračovať v OMK týkajúcej sa sociálneho začlenenia a sociálnej ochrany a že táto sa „vloží“ do procesu podávania správ v rámci Lisabonskej stratégie. Nové usmernenia zamestnanosti[11] - ako súčasť balíka integrovaných usmernení na roky 2005 − 2008 – riešia problém integrácie tých, čo sú najviac vzdialení od trhu práce, a to prostredníctvom povzbudenia členských štátov, aby zaviedli pracovné stimuly na podporu preventívnych opatrení a aktívnych opatrení trhu práce, vrátane včasnej identifikácie potrieb, pomoci pri hľadaní pracovných miest, poradenstva a odbornej prípravy ako súčasti individuálnych akčných plánov, aby poskytli služby sociálnej starostlivosti potrebné na podporu začlenenia znevýhodnených ľudí na trh práce a aby prispeli k sociálnej a územnej kohézii a odstráneniu chudoby (integrované usmernenie č. 19). Okrem toho uvedené usmernenie navrhuje pokračovať v preskúmaní daňových a sociálnych systémov vrátane spravovania a podmieňovania dávok a zníženia vysokých medzných daňových sadzieb s cieľom zabezpečiť, aby sa oplatilo pracovať a zaistiť primeranú úroveň sociálnej ochrany. Európsky sociálny fond a iniciatíva Spoločenstva EQUAL podporujú a povzbudzujú členské štáty v snahe dosiahnuť aktívnejšie politiky v rámci rozpočtu na obdobie 2000 − 2006, ktorý predstavuje približne 60 miliárd EUR a z ktorého 9 miliárd je určených na sociálne začlenenie. V ďalšom programovom období bude ESF pokračovať v podpore rôznych spôsobov integrácie znevýhodnených ľudí do pracovného života, pričom zásady EQUAL budú „začlenené“ do ESF. 1.3. Dosiahnuté výsledky a nastávajúce výzvy Napriek rôznorodosti ich systémov sociálnej ochrany čelia všetky európske krajiny výzve prispôsobiť nastavenie ich politiky s cieľom dosiahnuť, aby boli ich hospodárstva efektívnejšie. Integrácia na trhu práce je kľúčovým cieľom, keďže pre mnohých ľudí je zamestnanie hlavnou zárukou proti sociálnemu vylúčeniu a jediné opatrenie, ktoré sa z dlhodobého hľadiska „oplatí“. Aby však bola integrácia skutočne úspešná, musí byť zamestnanie výhodné tak pre zamestnancov, ako aj pre podniky. Úspešné politiky zamerané na to, aby sa oplatilo pracovať, musia nájsť správnu rovnováhu v rámci „trojuholníka výziev“ t. j. zvyšujúcich sa pracovných stimulov, znižovania chudoby a predchádzania neudržateľným rozpočtovým nákladom[12]. Musí sa tiež prihliadať na to, že systémy sociálnej ochrany, okrem podpory príjmu, najmä v čase hospodárskeho poklesu, tiež môžu pomôcť – a ak sú správne navrhnuté a implementované v skutočnosti aj pomáhajú – zlepšiť fungujúce trhy práce: účinná sieť sociálnej ochrany umožňuje implementáciu pružnejších pracovných zmlúv a efektívnejšie hľadanie zamestnania. Absencia systému sociálnej ochrany – alebo jeho redukcia – by mohla viesť k stratám v rámci alokačnej efektívnosti. Politiky sociálnej ochrany musia byť navrhnuté veľmi pozorne, pretože rôzne aspekty sociálnej ochrany nie sú vzájomne komplementárne, ich vzájomné prekrývanie a medzery medzi nimi môžu spôsobiť nepredvídané dôsledky. Keďže niekoľkonásobné nevýhody znamenajú viacnásobné vylúčenie, v praxi spôsobuje absencia integrácie politiky pravdepodobne ešte väčšie straty efektívnosti a je ešte pravdepodobnejšie, že dôsledky znášajú tí najzraniteľnejší jedinci v spoločnosti. Neexistuje žiadne pravidlo, ktoré by sa dalo uplatniť na všetky krajiny: kompromisy sú nevyhnutné. Dávky na základe testovania príjmu môžu mať nepriaznivé účinky na ponuku pracovnej sily a, hoci dávky pre zamestnané osoby môžu toto riziko znížiť, závisia od dostatku nízko platených pracovných možností, z čoho sa však nedá vždy vychádzať. Univerzálne dávky predstavujú príjem, ale ako také nebránia rozhodnutiu začať pracovať. Avšak pre niektorých ľudí je nájdenie práce nemožné. Zatiaľ čo faktor verejných financií bude vždy dôležitým prvkom pri zvažovaní rozhodnutia, či implementovať alebo posilniť ten či onen systém sociálnej pomoci, malo by sa tiež brať do úvahy, že neexistujúce alebo nedostatočné systémy podpory príjmu a systémy MP nutne znamenajú pravdepodobné zvýšenie dopytu po iných sociálnych programoch (ako napríklad rodinné prídavky), ktoré by museli znášať časť dôsledkov pomoci chudobným, ako aj sociálne a hospodárske náklady vyplývajúce zo zhoršeného verejného zdravia a kriminality[13]. Porovnanie medzi členskými štátmi ukazuje, že špecificky navrhnuté a poskytované služby sociálnej pomoci a najmä systémy MP sú veľmi dôležité z hľadiska ich efektívnosti. Samotná existencia právnych ustanovení nepostačuje na zabezpečenie toho, aby všetci, ktorí to naozaj potrebujú, mali prístup k dávkam, na ktoré majú nárok, najmä v prípade ochrany minimálneho príjmu a podpory pri integrácii na trhu práce. Existuje skutočná obava v súvislosti s efektívnosťou systémov MP, keďže veľká časť tých, na ktorých sa tento systém vzťahuje, ich nemusí využívať, či už z dôvodu, že svoj nárok neuplatnia alebo z iných dôvodov (nedodržiavanie pravidiel oprávnenosti, zlý výpočet súm, meškanie platieb, pokuty a pozastavenia, zrážky uplatnené na dávky z dôvodu priameho preplatenia dlhov)[14]. Existuje tiež riziko, že dávky sociálnej pomoci sa môžu vyplácať ľuďom, ktorí to nepotrebujú, a to z dôvodu neúčinného zamerania systému. Podvody a zneužívanie predstavujú ďalšie vážne obavy orgánov zodpovedných za poskytovanie pomoci a sú dôvodom na zvýšený záujem o mechanizmy prevencie, overovania, zisťovania, monitorovania a kontroly. Takéto obavy sú výrazným hnacím prvkom väčšej decentralizácie poskytovania pomoci. Dôkazy nie sú jednoznačné, čo sa týka cieľa, ktorým je zaradenie tých najzraniteľnejších na trh práce, ale stále sa zdá, že pokrok je možné dosiahnuť a že na základe osvedčenej praxe sa dá veľa naučiť. Pri pohľade na úlohu nástrojov minimálneho príjmu výskum ukazuje, že ich vzájomné pôsobenie s účinne navrhnutými aktivačnými politikami môže mať pozitívny účinok z hľadiska zamestnania, že odborná príprava v súkromných firmách alebo aktivácia podobná bežnej práci sa ukazuje ako najsľubnejší prístup a že mladí ľudia a tí, ktorí majú menej sociálnych problémov, z toho majú pravdepodobne najväčší úžitok. Výhody takýchto aktivačných opatrení by sa nemali posudzovať iba z hľadiska okamžitého zaradenia do pracovného procesu. Niektorým ľuďom môžu pomôcť v boji proti sociálnej izolácii a v budovaní sebadôvery a pozitívnejšieho prístupu k práci a spoločnosti. Menej pozornosti sa však na druhej strane venovalo primeranému prístupu k sociálnym službám, ktoré sú základnou podmienkou práceschopnosti. Na záver, dôkazy naznačujú, že je opodstatnené komplexné prepojenie politiky, v ktorej sa kombinujú nasledujúce tri prvky: (i) prepojenie na trh práce prostredníctvom pracovných možností alebo odbornej prípravy; (ii) podpora príjmu vo výške, ktorá ľuďom umožňuje dôstojný život; a (iii) lepší prístup k službám, ktoré môžu pomôcť pri odstraňovaní prekážok, s ktorými sa stretávajú niektorí jedinci a ich rodiny pri začleňovaní sa do spoločnosti, čím sa podporí ich opätovné zaradenie do pracovného života (napríklad prostredníctvom poradenstva, zdravotnej starostlivosti, starostlivosti o deti, celoživotného vzdelávania s cieľom nápravy nevýhod z hľadiska vzdelania, odbornej prípravy v oblasti IKT s cieľom pomôcť využívať nové technológie tým, ktorí si hľadajú zamestnanie vrátane osôb so zdravotným postihnutím, a prostredníctvom pružnejších pracovných podmienok, psychologickej a sociálnej rehabilitácie). Takýto prístup sa môže nazývať aktívne začlenenie . S cieľom podporiť politiky v tejto oblasti a vytvoriť podmienky na dosiahnutie efektívneho pokroku v boji proti chudobe a vylúčeniu je dôležité, aby sa prepojili všetky tieto aspekty. Bez aktívnej podpory integrácie na trhu práce existuje riziko, že systémy MP neumožnia ľuďom vymaniť sa z chudoby a dlhodobej závislosti na sociálnych dávkach. Bez primeranej podpory príjmu existuje riziko, že aktívne politiky alebo programy trhu práce nedokážu zabrániť rozšírenej chudobe a odradiť ľudí od hľadania si okamžitých zdrojov obživy neprípustnými prostriedkami. Bez opatrení sociálnej podpory existuje riziko, že aktivačné pravidlá budú implementované nerozvážne a teda neefektívne, bez náležitého zváženia konkrétnych potrieb ľudí, ktorí sú znevýhodnení (osamelé matky, kočovníci a Rómovia, ľudia v zlom zdravotnom stave alebo s psychickou poruchou). Nakoniec, aby takéto politiky boli dôveryhodné a získali podporu verejnosti, je dôležité, aby boli riadne rozpočtované, aby neohrozili strednodobú finančnú udržateľnosť a aby boli z dlhodobého hľadiska rentabilné. 2. MOžNÉ USMERNENIA PRE ďALšIE OPATRENIA NA ÚROVNI EÚ 2.1. Výzva Členské štáty za aktívnej pomoci Európskej únie prostredníctvom odporúčaní Rady, otvorenej metódy koordinácie týkajúcej sa sociálneho začlenenia, Európskej stratégie zamestnanosti a Európskeho sociálneho fondu zaznamenali pokrok v rozšírení mechanizmov základnej pomoci a v podpore prístupu tých najzraniteľnejších na trh práce. Napriek tomu je veľký počet ľudí stále vystavený riziku chudoby a vylúčený z trhu práce, čo predstavuje pretrvávajúcu výzvu v rámci cieľa sociálnej kohézie, zakotveného v Zmluve o EÚ. Okrem toho je nevyhnutné, aby sa ľudia mimo pracovnej sily, vrátane dlhodobo nezamestnaných, (opäť) zaradili na trh práce, čim by sa cieľ 70 % miery zamestnanosti stal pre Úniu realitou. Napriek rôznorodosti situácií a politík v EÚ by preto opatrenia na európskej úrovni, napríklad vo forme spoločných zásad, základných požiadaviek a iných prostriedkov posilnenia odporúčaní z roku 1992, mohli prispieť k úsiliu členských štátov, a to poskytnutím usmernenia, ako aj spoločného analytického rámca, na základe ktorého bude možné porovnať a hodnotiť dosiahnuté výsledky a nástroje politiky. 2.2. Konzultácia V súlade s článkom 138 zmluvy, ktorý stanovuje podmienky predkladania návrhov v oblasti sociálnej politiky, je cieľom tohto oznámenia začatie konzultácií so sociálnymi partnermi na úrovni Spoločenstva, týkajúcich sa usmernení uvedených v odseku 2.3. Vzhľadom na danú tému sa konzultácia rozšíri na verejné orgány na všetkých úrovniach, pretože tieto sú primárne zodpovedné za návrh, financovanie a správu politík zameraných na integráciu vylúčených ľudí; a na organizácie občianskej spoločnosti, ktoré pracujú v záujme osôb, na ktoré sa tieto systémy vzťahujú a/alebo poskytujú týmto osobám doplnkové služby.Zároveň je toto oznámenie určené Európskemu parlamentu, Rade, Hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov. 2.3. Usmernenia Na účely zmapovania možných smerov budúcich opatrení na európskej úrovni v rámci podpory vnútroštátnych politík propagácie efektívnejšej integrácie ľudí vylúčených z trhu práce Komisia vyzýva sociálnych partnerov, verejné orgány a iné zainteresované strany občianskej spoločnosti, aby poskytli svoje stanoviská v súvislosti s týmito otázkami: 1. Vzhľadom na výzvu riešiť sociálne začlenenie a najmä integráciu ľudí najviac vzdialených od trhu práce, ktorej čelia členské štáty, sú potrebné ďalšie opatrenia na úrovni EÚ, a ak áno, aké sú najúčinnejšie spôsoby, ktorými by EÚ mohla doplniť a podporiť opatrenia na vnútroštátnej úrovni? 2. Akým spôsobom by mala Únia vychádzať zo spoločného základu, stanoveného v odporúčaní z roku 1992, s cieľom podporiť práva a prístup k službám potrebné na integráciu vylúčených ľudí, pričom by zobrala do úvahy príslušné vylepšenia v rámci politiky? 3. Existuje nejaké opodstatnenie na opatrenie na úrovni EÚ na základe článku 137 ods. 1 písm. h)? V prípade že áno, mohli by aspekty týkajúce sa aktivácie a prístupu na trh práce podliehať rokovaniu medzi sociálnymi partnermi? 2.4. Ďalšie kroky Toto oznámenie predstavuje prvý krok procesu konzultácie. Pokiaľ ide o sociálnych partnerov na úrovni EÚ, začína sa tým konzultačný proces stanovený v článku 138 ods. 2 zmluvy. Boli vyzvaní, aby poskytli svoje stanoviská v súvislosti s otázkami uvedenými v odseku 2.3. S cieľom zapojiť ďalšie zainteresované inštitúcie a organizácie na úrovni EÚ a na vnútroštátnej úrovni bude toto oznámenie k dispozícii na internetovej stránke Generálneho riaditeľstva pre zamestnanosť, sociálne záležitosti a rovnaké príležitosti (http://europa.eu.int/comm/employment_social/consultation_en.html). Každá zainteresovaná strana môže zaslať svoje pripomienky alebo návrhy e-mailom výlučne na túto adresu:empl-active-inclusion@cec.eu.int. Pripomienky by sme mali dostať najneskôr [dátum prijatia + 10 týždňov]. Komisia podrobne preskúma zaslané príspevky a uverejní svoje závery, na základe čoho sa môže prejsť do druhej fázy konzultačného procesu, ako je uvedené v článku 138 ods. 3. [1] Pozri „Usmernenia politík zamestnanosti členských štátov (2005 – 2008)“,Ú. v. EÚ L 205, 6.8.2005, s. 21. [2] Európska stratégia zamestnanosti mala veľký podiel na tejto zmene politiky. Po preskúmaní Lisabonskej stratégie a prijatí integrovaných usmernení sa teraz členské štáty vyzývajú, aby implementovali celé spektrum opatrení na „zabezpečenie začleňujúcich trhov práce, zvýšenie atraktívnosti práce a zabezpečenie toho, aby sa oplatilo uchádzačom o prácu pracovať, vrátane znevýhodnených a neaktívnych osôb“ (usmernenie 19). [3] Vzhľadom na nedostatok porovnateľných údajov za rok 2003 týkajúcich sa krajín predstavujúcich viac než 75 % obyvateľov EÚ 25, Eurostat v súčasnosti tieto štatistiky neuverejňuje na úrovni EÚ 25. Uvedené hodnoty miery rizika chudoby pred a po transferoch (25 % a 16 %, v uvedenom poradí) sú však podobné hodnotám za posledný rok, za ktorý sú údaje v súčasnosti spracované a uverejnené (2001): 24 % a 15 %, v uvedenom poradí. Podľa demografických štatistík bol priemerný počet obyvateľov EÚ 25 452,5 milióna, z čoho vyplýva odhad 68 miliónov osôb, ktoré sú ohrozené. [4] Vrátane všetkých foriem sociálnej pomoci, rodinných prídavkov a dávok v nezamestnanosti, ale okrem dôchodkov. [5] Percento obyvateľstva žijúceho v domácnostiach s ekvivalentným príjmom pod 60 % národného mediánu. Vzhľadom na konvenčný charakter tejto hodnoty sa tento ukazovateľ zvyčajne uvádza ako meradlo rizika chudoby . [6] Posledný rok, za ktorý sú údaje v súčasnosti k dispozícii, pokiaľ ide o EÚ15 (nie EÚ 25) je rok 2000, keď táto miera predstavovala 9 %. [7] Odporúčania 92/442/EHS z 27. júla 1992 a 92/441/EHS z 24. júna 1992, v uvedenom poradí. [8] KOM(1998)774 z 25. januára 1999. [9] Európska komisia (2005): „Správa o sociálnom začlenení 2005. Analýza Národných akčných plánov týkajúcich sa sociálneho začlenenia (2004 – 2006) predložených desiatimi novými členskými štátmi“. Generálne riaditeľstvo pre zamestnanosť, sociálne záležitosti a rovnaké príležitosti, Luxemburg, február, 193 s. [10] Spoločná správa z roku 2004 zvýraznila aj výzvu „prepojenia systémov podpory príjmu s politikami na zvýšenie schopnosti ľudí dostať sa na trh práce a na ukončenie dlhodobej závislosti“. Odporučilo sa aj pozorné vypracovanie daňovej politiky, politiky podpory príjmu a politiky minimálnej mzdy s cieľom zabezpečiť, aby bola práca dostatočne platená na vytrhnutie ľudí z chudoby (s. 36). [11] Pozri „Usmernenia politík zamestnanosti členských štátov (2005 – 2008)“,Ú. v. EÚ L 205, 6.8.2005, s. 21. [12] Pozri KOM(2003)842 z 30. decembra 2003. [13] Didier Fouarge . „Náklady v prípade neexistujúcej sociálnej politiky”, Generálne riaditeľstvo pre zamestnanosť, sociálne záležitosti a rovnaké príležitosti, 2003. [14] V nedávnej štúdii vzťahujúcej sa na 13 členských štátov EÚ, ktorá sa zakladala na údajoch o príjmoch za obdobie 1993 – 1997, sa zistilo, že 2 až 13 % obyvateľstva týchto krajín istý čas žilo na nižšej ako vnútroštátnej, viac-menej zaručenej, úrovni minimálneho garantovaného príjmu. (Pozri Nicaise, I. et al.: (2004) Medzery, pasce a východiská v európskych systémoch minimálneho príjmu . HIVA (Katholieke Universiteit Leuven) a CRSP (Loughborough University), 134 s.).