Návrh nariadenie Rady ktorým sa ustanovuje kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice /* KOM/2004/0391 v konečnom znení - CNS 2004/0127 */





Brusel, 26.5.2004 KOM(2004) 391 v konečnom znení 2004/0127 (CNS) Návrh NARIADENIE RADY ktorým sa ustanovuje kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice . (predložená Komisiou) OBSAH ODÔVODNENIE 4 1. Úvod 4 2. Ciele a obsah návrhu: od prepracovania Spoločnej príručky po ustanovenie kódexu Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice 7 3. Výber právnej základne 10 4. Subsidiarita a proporcionalita 10 5. Dôsledky rôznych protokolov pripojených k zmluvám 11 Spojené kráľovstvo a Írsko 11 Dánsko 11 Nórsko a Island 12 6. Dôsledky dvojstupňového postupu implementácie dokumentov postavených na Schengenskom acquis pre členské štáty 12 7. Pripomienky k článkom 13 PRÍLOHA Ustanovenia Spoločnej príručky, ktoré neboli prevzaté 36 NARIADENIE RADYktorým sa ustanovuje kódex Spoločenstva o pravidláchupravujúcich pohyb osôb cez hranice 38 Hlava I Všeobecné ustanovenia 42 Hlava II Vonkajšie hranice 44 Kapitola I Prekračovanie vonkajších hraníc a podmienky pre vstup 44 Kapitola II Kontrola vonkajších hraníc a odoprenie vstupu 47 Kapitola III Prostriedky pre hraničné kontroly a spolupráca medzi členskými štátmi 51 Kapitola IV Špeciálne podrobné pravidlá pre hraničné kontroly a špecifické postupy 52 Hlava III Vnútorné hranice 53 Kapitola I Zrušenie kontrol na vnútorných hraniciach 53 Kapitola II Bezpečnostná klauzula 54 Hlava IV Záverečné ustanovenia 56 PRÍLOHA I Autorizované hraničné priechody 59 PRÍLOHA II Dokumentárny dôkaz o možných dôvodoch vstupu 184 PRÍLOHA III Referenčné sumy potrebné na prekročenie hraníc, ktoré každoročnestanovujú vnútroštátne orgány 186 PRÍLOHA IV Kontroly na autorizovaných hraničných priechodoch 196 PRÍLOHA V Uvoľnenie kontrol na pozemných hraniciach 197 PRÍLOHA VI Modelové označenie koridorov na hraničných priechodoch 198 PRÍLOHA VII Pečiatkovanie 202 PRÍLOHA VIII 203 Časť A Postupy odoprenia vstupu 203 Časť B Štandardný formulár pre odoprenie vstupu 205 PRÍLOHA IX Zoznam vnútroštátnych služobných orgánov zodpovedných za hraničné kontroly 207 PRÍLOHA X Špeciálne podrobné pravidlá pre rôzne typy hraníc a rôzne dopravnéprostriedky používané na prekračovanie vonkajších hraníc členských štátov 209 PRÍLOHA XI Špeciálne patrenia pre určité kategórie osôb 216 PRÍLOHA XII Modely preukazov vydávaných zahraničnými ministerstvami 219 PRÍLOHA XIII Korelačná tabuľka 220 ODÔVODNENIE Úvod Oznámenie Komisie k integrovanému riadeniu vonkajších hraníc členských štátov Európskej únie zo 7. mája 2002 (ďalej len "oznámenie o vonkajších hraniciach")[1] identifikovalo päť základných komponentov spoločnej politiky integrovaného riadenia vonkajších hraníc: a) spoločný súbor právnych noriem; b) spoločný mechanizmus prevádzkovej koordinácie a spolupráce; c) spoločná integrovaná analýza rizika; d) personál vyškolený v európskej dimenzii a interoperatívneho zariadenia; e) spoločná zodpovednosť za hranice medzi členskými štátmi v nábehu na Európske zbory pohraničnej stráže. Čo sa týka spoločnej zbierky zákonov, prepracovanie Spoločnej príručky o kontrolách na vonkajších hraniciach[2] bolo identifikované ako opatrenie, ktoré treba v krátkom čase prijať[3], najmä "na vyjasnenie právneho štatútu jej ustanovení, z ktorých treba popri ostatných zavedených právnych aktoch urobiť zdroj zákona," a na "zavedenie niektorých najlepších postupov do Spoločnej príručky na základe Schengenského katalógu najlepších postupov".[4] To bolo zahrnuté do Plánu riadenia vonkajších hraníc členských štátov Európskej únie schváleného Radou SVZ 13. júna 2002 a podporeného Európskou radou v Seville v dňoch 21. a 22. júna. Zasadanie Rady v Thessalonikách 19. a 20. júna 2003 naliehalo na Komisiu, aby "čo najskôr predložila návrhy na prepracovanie Spoločnej príručky vrátane pečiatkovania cestovných dokladov občanov tretích krajín".[5] Táto iniciatíva je teda dôležitá ako súčasť konsolidácie a vývoja legislatívnej stránky politiky integrovaného riadenia hraníc, lebo rovnako ako budúca Európska agentúra pre riadenie prevádzkovej spolupráce na vonkajších hraniciach tvorí kľúč k vývoju prevádzkovej stránky politiky.[6] Úloha Agentúry v implementácii spoločných pravidiel uvedených v hlave II tohto nariadenia bude zrejme nenahraditeľná. Explicitný odkaz na úlohu Agentúry je uvedený v článku 14 o prevádzkovej spolupráci medzi členskými štátmi "s cieľom efektívnej implementácie hraničných kontrol" (pozri komentáre k tomuto článku). Z pohľadu legislatívy je Spoločná príručka, ktorá vznikla v rámci schengenskej medzivládnej spolupráce a obsahuje inštitucionálny a právny rámec Európskej únie po nadobudnutí účinnosti Amsterdamskej zmluvy,[7] momentálne základným dokumentom, ktorým sa riadia kontroly na vonkajších hraniciach členských štátov Európskej únie, aj keď sa niektoré princípy objavujú aj v samotnom Schengenskom dohovore[8] a viacero jej špecifických ustanovení figuruje aj v ďalších samostatných rozhodnutiach.[9] Hoci Schengenské acquis[10] a najmä schengenské ustanovenia, ktorých právnym základom je Zmluva o ES,[11] sú teraz súčasťou acquis Spoločenstva[12] uplatňovaných vo všetkých členských štátoch,[13] od bežného práva Spoločenstva sa v určitých aspektoch odlišujú: - nie je to štandardný zákon Spoločenstva, lebo nemá formu charakteristického aktu ako napr. nariadenia a smernice. To môže viesť k spochybneniu právnej hodnoty určitých schengenských ustanovení (pozri úvahy o charaktere Spoločnej príručky nižšie); - sú to rozhodnutia a opatrenia prijaté v čisto medzivládnom rámci, a teda zjavne bez účasti inštitúcií Spoločenstva[14], a najmä Európskeho parlamentu. V dôsledku toho bola už v čase prvej výsledkovej tabule na posudzovanie pokroku vo vytváraní oblasti "slobody, bezpečnosti a spravodlivosti" v Európskej únii, ktorá sa datuje od 24. marca 2000, nastolená otázka "konverzie" Schengenského acquis, ktoré sa v Únii zapracúvali do obvyklých právnych dokumentov Spoločenstva.[15] Záver v tomto bode bol taký, že "priorita, s ktorou sa spája potreba premeniť schengenské ustanovenia na "amsterdamské" akty, bude závisieť skôr od ich vývoja než od akejkoľvek absolútnej požiadavky na ich konverziu len pre samotnú konverziu" (KOM(2000)167, bod 1.3). V prípade Spoločnej príručky boli politické dôvody rozhodnutia o jej prepracovaní rozobrané vyššie. Z technického a právneho hľadiska je Spoločná príručka akýmsi hybridom spájajúcim zdroj práva Spoločenstva, ktorý ako taký vytvára práva a povinnosti, s praktickou príručkou pre členov pohraničnej stráže, ktorá teoreticky obsahuje všetky informácie, ktoré sú pre nich životne dôležité, ale aj informácie vypožičané z iných právnych zdrojov. Dvojaký charakter Spoločnej príručky môže viesť k spochybneniu jej právnej hodnoty najmä preto, že niektoré z jej častí a príloh len reprodukujú obsah iných dokumentov, napríklad Schengenského dohovoru alebo Spoločných konzulárnych pokynov.[16] Úplne prvé diskusie o potrebe zrevidovať Spoločnú príručku pochádzajú z obdobia niekoľko mesiacov po vstupe Amsterdamskej zmluvy do platnosti po iniciatíve fínskeho predsedníctva (október 1999) rozoslať členským štátom dotazník o predmete príručky a v nej uvedených požiadavkách mlčanlivosti. Debata potom pokračovala prostredníctvom následných predsedníctiev[17] a v jej priebehu sa zistilo, že väčšina členských štátov si želá zmeniť a doplniť, vyjasniť, alebo rozvinúť určité časti alebo ustanovenia príručky.[18] Výsledkom týchto diskusií bolo prijatie jednotlivých rozhodnutí o zrušení alebo aktualizácii určitých ustanovení príručky, resp. o prehodnotení jej častí, ale doteraz nedošlo k žiadnej komplexnej a jednotnej revízii ustanovení o vonkajších hraniciach. Vzhľadom na zložitosť tohto výkonu a fakt, že v priebehu debaty vzniklo niekoľko ďalších otázok, Komisia pokladala za rozumné začať predložením pracovného dokumentu na túto tému (SEC(2003)736, 20.6.2003), ktorý by hĺbkovo preskúmal acquis o vonkajších hraniciach, existujúce medzery a problémy súvisiace so súčasnou štruktúrou Spoločnej príručky. Na základe tejto analýzy predložil pracovný dokument rôzne možnosti pre budúcnosť, a to najmä: - či ponechať súčasnú štruktúru príručky, alebo vyjasniť jej právny štatút vytvorením jasného rozdielu medzi legislatívnym dokumentom na jednej strane a praktickou príručkou pre členov pohraničnej stráže na strane druhej; - či obmedziť úkon na jednoduché očistenie súčasnej príručky, alebo niektoré časti rozšíriť a v prípade potreby zaplniť identifikované medzery zahrnutím relevantných ustanovení z iných dokumentov; - potrebu "základného aktu" obsahujúceho všetky základné princípy a pravidlá o vonkajších hraniciach, ktorý by podľa článku 202 Zmluvy potom zveroval Komisii právomoc prijímať opatrenia na implementáciu základného aktu. Komisia využila príležitosť aj na zváženie ďalšej otázky, či by nestálo za to rozšíriť kódex vonkajších hraníc o vnútorné hranice, a tak by sa stanovil úplný kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice, pozostávajúci z dvoch častí - jednej o vonkajších hraniciach, druhej o vnútorných hraniciach. Predsedníctvo zaslalo dotazník obsahujúci tieto základné otázky členským štátom na konci júla 2003; veľká väčšina delegácií sa zhodla s návrhom Komisie na oddelení právneho dokumentu od praktickej príručky a na potrebe urobiť viac než len očistiť príručku. Väčšina členských štátov sa k ďalším dvom otázkam síce definitívne nevyjadrila, ale súhlasili s tým, že po nastolení určitých pevných návrhov bude potrebná ďalšia debata. V priebehu tejto hĺbkovej debaty o Spoločnej príručke boli zároveň predložené návrhy k dvom špecifickým oblastiam, v ktorých Rada požiadala Komisiu o urýchlené prijatie opatrení, a to k malému pohraničnému styku a k pečiatkovaniu cestovných dokladov.[19] Obsah týchto dvoch návrhov bol samozrejme zahrnutý do tohto nariadenia, a keď sa tento návrh prijme, nahradí rôzne individuálne iniciatívy o záležitostiach hraníc. Ciele a obsah návrhu: od prepracovania Spoločnej príručky po ustanovenie kódexu Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice Cieľom tohto návrhu, ako Komisia pôvodne predpokladala vo svojom oznámení o vonkajších hraniciach a uviedla v Pláne pre riadenie vonkajších hraníc (pozri bod 1 vyššie), bolo prepracovanie Spoločnej príručky, t.j. vyňatie zastaralých a redundantných ustanovení a prípadné dopracovanie, resp. vyjasnenie bodov na základe analýzy problémov, s ktorými sa štáty stretávajú v teréne, výsledkov schengenských hodnotiacich misií, odporúčaní Schengenského katalógu najlepších postupov, alebo práce vykonanej v súvislosti s tým, či oným problémom v príslušných orgánoch Rady. V priebehu diskusií na túto tému však začalo byť jasné, že na vytvorenie konsolidovaného a súvislého textu, ktorým sa bude riadiť táto oblasť, je potrebná všeobecnejšia debata o celom acquis týkajúcom sa hraničných kontrol osôb - vrátane príslušných ustanovení Schengenského dohovoru a iných rozhodnutí Výkonného výboru. Okrem toho, ako bolo vysvetlené v bode 1, Komisia rozhodla, že je to dobrá príležitosť pozrieť sa na problém všeobecnejšie a zahrnúť aj vnútorné hranice a konkrétne opatrenia na dočasné znovuzavedenie kontrol na vnútorných hraniciach oblasti voľného pohybu, ak si to vyžiadajú okolnosti. Preto je jasné, že tento návrh na reguláciu ďaleko presahuje prosté prepracovanie Spoločnej príručky, lebo sa snaží o skutočné ustanovenie kódexu Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice, s jednou časťou o vonkajších hraniciach (hlava II) a jednou časťou o vnútorných hraniciach (hlava III). Tieto dve časti sa nepopierateľne navzájom dopĺňajú nielen preto, že vonkajšie hranice sú definované vo vzťahu k vnútorným hraniciam (článok 2 navrhovaného nariadenia), ale aj preto, že kontroly, ktoré sa musia robiť na vonkajších hraniciach (hlava II tohto nariadenia), sú rovnaké ako tie, ktoré sú podľa hlavy III nariadenia v podstate zakázané na vnútorných hraniciach (hoci dočasne môžu byť znova zavedené za výnimočných okolností; pozri články 20 až 24 tohto nariadenia). V prípade vnútorných hraníc prevzal návrh v podstate obsah článku 2 Schengenského dohovoru a rozhodnutie Schengenského výkonného výboru SCH/Com-ex(95)20, rev. 2 s určitými zmenami tak, aby vyhovoval právnemu rámcu Spoločenstva. Navyše bol do existujúceho acquis pridaný nový prvok vo forme možnosti spoločne a simultánne znova zaviesť kontroly na vnútorných hraniciach v prípade mimoriadne závažnej cezhraničnej hrozby, predovšetkým cezhraničnej teroristickej hrozby. V prípade vonkajších hraníc sa rozlišuje medzi základnými princípmi, ktorými sa riadia kontroly - uvedené v hlave II nariadenia, ktorá zoširoka reprodukuje články 3 až 8 Schengenského dohovoru a určité časti Spoločnej príručky - a praktickými opatreniami na implementáciu týchto kontrol vrátane kontrolných opatrení špecifických pre rôzne typy hraníc (pozemné, vzdušné a morské). Tieto opatrenia sú uvedené v prílohách I až XII tohto nariadenia a v budúcnosti budú podliehať zmenám a doplneniam stanoveným postupom výboru v súlade s článkom 202 Zmluvy o ES a rozhodnutím Rady 1999/468/ES. Dôvodom pripojenia týchto praktických ustanovení k základnému nariadeniu je, že väčšina týchto pravidiel už existuje, lebo sú súčasťou Spoločnej príručky, alebo zahŕňajú iné jestvujúce schengenské rozhodnutia. Takto bude možné zhromaždiť a roztriediť celé existujúce acquis o vonkajších a vnútorných hraniciach v jedinom dokumente, a tým ustanoviť ozajstný kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice. Komisia sa zároveň domnieva, že tieto praktické ustanovenia sú v skutočnosti opatreniami na implementáciu princípov uvedených v hlave II nariadenia, a ako také by sa v budúcnosti mali meniť a dopĺňať v súlade s postupom výboru (pozri článok 30 nariadenia).[20] Hoci obsah týchto ustanovení zväčša reprodukuje súčasný text Spoločnej príručky, na potrebných miestach boli urobené zmeny, napríklad: a) vyňali sa ustanovenia, ktoré sú redundantné (napríklad opakovanie určitých článkov Schengenského dohovoru alebo určitých častí Spoločných konzulárnych pokynov), alebo zbytočné (napríklad súčasný odsek 1.1 časti I o dôsledkoch povolenia vstupu, lebo právo na pohyb v rámci schengenskej oblasti na dobu maximálne troch mesiacov sa už riadi inými ustanoveniami acquis);[21] b) určité časti sa dopracovali vo svetle nedávnych diskusií v príslušných orgánoch Rady (napríklad o reorganizácii infraštruktúry/oddelených koridorov na hraničných priechodoch a o kontrolách súkromných lietadiel), návrhov predložených Komisiou alebo niektorým členským štátom k špecifickým otázkam (ako je napríklad malý pohraničný styk, pečiatkovanie cestovných dokladov, alebo odoprenie vstupu),[22] ako aj odporúčaní v Schengenskom katalógu najlepších postupov. Pri časti o kontrolách na morských hraniciach sa zistilo, že ju treba podrobnejšie preskúmať a do skúmania zapojiť aj expertov z členských štátov. Nové návrhy teda zohľadňujú aj diskusiu s týmito expertmi, ktorá sa konala v Bruseli 4. decembra 2003; c) určité body sa vyjasnili alebo zaktualizovali, napríklad odseky o námorníkoch (bod 6.5 časti II tejto príručky). Korelačná tabuľka ustanovení navrhovaného nariadenia s ustanoveniami Schengenského dohovoru, Spoločnej príručky a ďalších nahradených schengenských rozhodnutí je uvedená v prílohe XIII. Priložená je aj tabuľka ustanovení, ktoré neboli zahrnuté, a dôvodov pre ich vynechanie. V novom texte sú zjavne urobené aj všetky zmeny, ktoré si vyžiadala zmena medzivládneho rámca na rámec Spoločenstva (napr. "členské štáty" namiesto "zmluvných strán" a pod.). Keď diskusie o tomto návrhu už dostatočne pokročia, Komisia začne uvažovať o forme a obsahu praktickej príručky pre členov pohraničnej stráže. V tomto bode bude dôležité zohľadniť diskusie, ktoré už o tejto otázke prebehli.[23] Výber právnej základne Navrhovanou právnou základňou pre toto nariadenie je článok 62 ods. 1 a ods. 2 písm. a) Zmluvy o ES, lebo tieto právne predpisy zahŕňajú "opatrenia s cieľom zabezpečiť v súlade s článkom 14 absenciu akýchkoľvek kontrol osôb, či už občanov Únie, alebo občanov tretích krajín, pri prechode vnútorných hraníc" (článok 62 ods. 1) i "opatrenia o prechode vonkajších hraníc členských štátov" a konkrétne "normy a postupy, ktoré musia členské štáty dodržiavať pri vykonávaní kontrol osôb na týchto hraniciach" (článok 62 ods. 2 písm. a)).[24] Keďže návrh je založený na hlave IV Zmluvy o ES (víza, azyl, imigračné a iné politiky týkajúce sa voľného pohybu osôb), musí byť predložený a prijatý v súlade s protokolmi o postoji Spojeného kráľovstva, Írska a Dánska, ktoré sú pripojené k Amsterdamskej zmluve. Podľa článku 6 protokolu o integrácii Schengenského acquis do rámca Európskej únie (Schengenský protokol) sú s implementáciou a ďalším vývojom Schengenského acquis spojené aj Nórsko a Island. Dôsledky rôznych protokolov sa skúmajú v bode 5 nižšie. Subsidiarita a proporcionalita Podľa článku 62 ods. 1 a ods. 2 písm. a) Zmluvy o ES má Spoločenstvo právomoc prijať opatrenia týkajúce sa prekračovania vnútorných hraníc členských štátov, aby zabezpečilo absenciu akýchkoľvek kontrol osôb, a prekračovania vonkajších hraníc. Tieto oparenia musia byť prijaté do piatich rokov od vstupu Amsterdamskej zmluvy do platnosti. Súčasné ustanovenia Spoločenstva o prechode vonkajších hraníc členských štátov a o absencii kontrol osôb na vnútorných hraniciach sú súčasťou Schengenského acquis, ktory bol integrovaný do rámca Európskej únie. Jestvujúce acquis však treba vyjasniť, dopracovať a doplniť. Existujúce acquis o vnútorných a vonkajších hraniciach možno zjavne dopracovať len prijatím opatrení Spoločenstva na základe Zmluvy o ES. Článok 5 Zmluvy o ES uvádza, že "zásah Spoločenstva nesmie byť väčší než je potrebné na dosiahnutie cieľov tejto Zmluvy". Forma zvolená pre tento zásah Spoločenstva musí umožniť, aby návrh dosiahol svoj cieľ a bol implementovaný čo možno najefektívnejšie. Keďže navrhovaná iniciatíva - ustanovenie kódexu Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice - predstavuje ďalší vývoj Schengenského acquis, tento dokument musí mať formu nariadenia, aby sa zabezpečilo jeho rovnaké uplatňovanie vo všetkých členských štátoch, ktoré uplatňuje Schengenské acquis. Dôsledky rôznych protokolov pripojených k zmluvám Právnu základňu pre návrhy opatrení týkajúcich sa prekračovania vnútorných a vonkajších hraníc členských štátov možno nájsť v hlave IV Zmluvy o ES, s tým, že platí systém variabilnej geometrie uvedený v protokoloch o postoji Spojeného kráľovstva, Írska a Dánska a v schengenskom protokole. Tento návrh stavia na Schengenskom acquis. Preto treba v súvislosti s rôznymi protokolmi zvážiť nasledujúce dôsledky: Spojené kráľovstvo a Írsko Podľa článkov 4 a 5 protokolu o integrácii Schengenského acquis do rámca Európskej únie "Írsko a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, ktoré nie sú viazané Schengenským acquis, môžu kedykoľvek požiadať o zapojenie sa do niektorých alebo všetkých ustanovení týchto acquis". Tento návrh je postavený na ustanoveniach Schengenského acquis, v ktorých nefigurujú Spojené kráľovstvo a Írsko, v súlade s rozhodnutím Rady 2000/365/ES z 29. mája 2000, ktoré sa týka požiadavky Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska zúčastňovať sa na niektorých ustanoveniach Schengenského acquis a rozhodnutím Rady 2002/192/ES z 28. februára 2002 o požiadavke Írska zúčastňovať sa na niektorých ustanoveniach Schengenského acquis. Spojené kráľovstvo a Írsko sa teda nezapájajú do prijímania tohto návrhu a nie sú ním viazané, ani sa od nich nevyžaduje jeho uplatňovanie. Okrem toho treba v súvislosti s vnútornými hranicami (hlava daného III nariadenia) brať do úvahy aj protokol o uplatňovaní určitých aspektov článku 14 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva na Spojené kráľovstvo a Írsko, podľa ktorého Spojené kráľovstvo a Írsko môžu schváliť alebo vykonávať kontroly na svojich hraniciach vrátane hraníc teritórií, za ktorých vonkajšie vzťahy je zodpovedné Spojené kráľovstvo. Ten istý protokol umožňuje členským štátom vykonávať kontroly osôb vstupujúcich na ich územie zo Spojeného kráľovstva (alebo z akýchkoľvek území, za ktorých vonkajšie vzťahy zodpovedá) a z Írska. Dánsko Podľa protokolu o postoji Dánska priloženého k Amsterdamskej zmluve sa Dánsko nezapája do prijímania opatrení Radou podľa hlavy IV Zmluvy o ES s výnimkou "opatrení určujúcich tretie krajiny, ktorých občania musia mať pri prechode vonkajších hraníc členských štátov vízum, alebo opatrení týkajúcich sa jednotného formátu víz" (bývalý článok 100c Zmluvy o ES). Tento návrh je postavený na Schengenskom acquis a podľa článku 5 protokolu sa "Dánsko v lehote šiestich mesiacov od rozhodnutia Rady o návrhu alebo iniciatíve stavať na Schengenskom acquis podľa ustanovení hlavy IV Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva rozhodne, či bude vo svojom vnútroštátnom práve toto rozhodnutie implementovať". Nórsko a Island V súlade s prvým odsekom článku 6 schengenského protokolu uzavreli dňa 18. mája 1999 Rada, Nórsko a Island dohodu o pripojení týchto krajín k implementácii, uplatňovaniu a vývoju Schengenského acquis.[25] Článok 1 tejto dohody uvádza, že Nórsko a Island sa pripoja k činnostiam Európskeho spoločenstva a Európskej únie v oblastiach pokrytých ustanoveniami uvedenými v prílohách A (ustanovenia Schengenského acquis) a B (ustanovenia obsiahnuté v dokumentoch Európskeho spoločenstva, ktoré nahradili zodpovedajúce ustanovenia Dohovoru podpísaného v Schengene, alebo ktoré boli podľa neho prijaté) k tejto dohode a ich ďalšiemu vývoju. Článok 2 dohody stanovuje, že všetky akty a opatrenia prijaté Európskou úniou, ktorými sa mení a dopĺňa Schengenské acquis, alebo ktoré na nich stavajú (prílohy A a B), sa budú implementovať a uplatňovať aj v Nórsku a na Islande. Tento návrh dopĺňa a stavia na Schengenskom acquis podľa definície v prílohe A k dohode. V Zmiešanom výbore uvedenom v článku 4 dohody teda treba prerokovať poskytnutie príležitosti Nórsku a Islandu "vysvetliť problémy, s ktorými sa stretávajú v súvislosti s určitým aktom alebo opatrením," a "vyjadriť sa k akýmkoľvek otázkam vývoja ustanovení, ktoré sa ich dotýkajú, alebo k ich implementácii". Dôsledky dvojstupňového postupu implementácie dokumentov postavených na Schengenskom acquis pre členské štáty Článok 3 ods. 1 Aktu o pristúpení uvádza, že ustanovenia Schengenského acquis a aktov, ktoré sú na ňom postavené alebo s ním akokoľvek inak súvisia a sú uvedené v prílohe I k Aktu, budú pre členské štáty záväzné a uplatniteľné od dátumu pristúpenia.[26] Ustanovenia a akty, ktoré nie sú uvedené v tejto prílohe, ale sú pre členské štáty záväzné od dátumu pristúpenia, sa budú v nových členských štátoch uplatňovať podľa príslušného rozhodnutia Rady v súlade s článkom (článok 3 ods. 2 Aktu o pristúpení). Toto je dvojstupňový postup implementácie, podľa ktorého sú určité ustanovenia Schengenského acquis záväzné a uplatniteľné od dátumu vstupu do Únie, zatiaľ čo iné, špecificky tie, ktoré sú vnútorne spojené s odstránením kontrol na vnútorných hraniciach, sú síce záväzné od dátumu pristúpenia, ale v členských štátoch sa budú uplatňovať až po vyššie uvedenom rozhodnutí Rady. Schengenské ustanovenia o vonkajších hraniciach (články 3 až 8 Schengenského dohovoru a rozhodnutia o ich implementácii, najmä Spoločná príručka) sú uvedené v prílohe, a teda sú pre členské štáty záväzné a uplatniteľné od dátumu pristúpenia.[27] Na rozdiel od nich schengenské ustanovenia o odstránení kontrol osôb na vnútorných hraniciach nie sú uvedené v prílohe, a teda sa v členských štátoch neuplatňujú od dátumu pristúpenia. V dôsledku toho tento návrh, ktorý nahrádza Spoločnú príručku a určité ustanovenia schengenského dohovoru a stavia na nich s cieľom ustanoviť kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice, bude po prijatí záväzný a uplatniteľný v členských štátoch len v súvislosti s ustanoveniami o vonkajších hraniciach (hlava II a príslušné prílohy, a hlavy I a IV, pokiaľ sa odvolávajú na ustanovenia hlavy II). Ustanovenia týkajúce sa prekračovania vnútorných hraníc (hlava III a hlavy I a IV, pokiaľ sa odvolávajú na ustanovenia hlavy III) budú v nových členských štátoch uplatňované podľa rozhodnutia Rady, na ktoré odkazuje článok 3 ods. 2 Aktu o pristúpení. Pripomienky k článkom Hlava I - Všeobecné ustanovenia Článok 1 Tento článok definuje účel nariadenia, a to stanovenie pravidiel pre pohyb osôb cez hranice tak, aby zahŕňali predpisy o kontrolách na vonkajších hraniciach (hlava II a prílohy) aj predpisy o odstránení kontrol osôb na vnútorných hraniciach a o znovuzavedení týchto kontrol za určitých okolností (hlava III). Článok 2 Väčšina definícií uvedených v tomto článku je prevzatá z článku 1 schengenského dohovoru, hoci v určitých prípadoch sa pociťovala potreba vyjasniť, prípadne dopracovať niektoré existujúce definície, alebo pridať nové. Treba ich aj zmeniť tak, aby zohľadňovali rámec a terminológiu Spoločenstva (napr. "členské štáty" namiesto "zmluvných strán"). Odkazy na "členské štáty" v definíciách a všeobecnejšie v celom návrhu by sa očividne mali vykladať v prvom rade vo svetle schengenského protokolu v súvislosti s uplatňovaním Schengenského acquis Spojeným kráľovstvom a Írskom (pozri bod 5 vyššie) a v druhom rade vo svetle článku 3 Zmluvy o pristúpení, kde sa hovorí o uplatňovaní Schengenského acquis novými členskými štátmi v dvoch etapách (bod 6 vyššie). Okrem toho treba v súvislosti so Schengenským acquis brať do úvahy aj špeciálne postavenie Nórska a Islandu vysvetlené v bode 5 vyššie. V odôvodnení sa termín "schengenské štáty" používa čisto z praktických dôvodov a odkazuje na štáty, ktoré v plnej miere uplatňujú Schengenské acquis v súlade so Zmluvami a rôznymi protokolmi, ktoré sú k nim pripojené. Definície "vnútorné hranice" a "vonkajšie hranice" sú pôvodne prevzaté z článku 1 Schengenského dohovoru, ktorý vnútorné hranice definuje ako spoločné pozemné hranice schengenských štátov, ako aj letiská pre vnútorné lety a ich námorné prístavy pre pravidelné trajektové spojenia. Pojem "jazerné prístavy" bol pridaný preto, aby obsiahol prípady, keď je jazero obkolesené jedným alebo viacerými členskými štátmi a jedným alebo viacerými nečlenskými štátmi (napr. jazero Constance, ktoré tvorí hranicu medzi Nemeckom, Rakúskom a Švajčiarskom).[28] Definícia "vnútorného letu" je tiež prevzatá z článku 1 dohovoru a pokrýva akýkoľvek let výlučne na územie alebo z územia schengenských štátov. Definícia "pravidelného trajektového spojenia" bola doplnená preto, lebo tvorí súčasť definície vnútorných hraníc. Je prevzatá zo súčasnej definície v tej časti príručky, ktorá sa zaoberá kontrolami lodnej dopravy (bod 3.4.1.5 časti II), hoci je prispôsobená jestvujúcemu právu Spoločenstva.[29] Pojem "občan tretej krajiny" je definovaný štandardne a vylučuje občanov Európskej únie v zmysle článku 17 ods. 1 Zmluvy o ES. Zahŕňa teda aj utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti. Definícia "občana tretej krajiny, na ktorého bolo vydané upozornenie na účely odoprenia vstupu," je prevzatá z článku 1 Schengenského dohovoru a označuje akéhokoľvek občana tretej krajiny, na ktorého bolo vydané upozornenie na účely odoprenia vstupu v Schengenskom informačnom systéme v súlade s článkom 96 Schengenského dohovoru. Pojem "osoby využívajúcej právo Spoločenstva na voľný pohyb" je v dohovore novinkou a pokrýva: - občanov Únie v zmysle článku 17 ods. 1 Zmluvy a občanov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie využívajúceho svoje právo na voľný pohyb podľa smernice 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a bývať na území členských štátov, kde sú podrobne uvedené práva využívané týmito kategóriami (pozri pripomienku k článku 3); - občanov tretích krajín a ich rodinných príslušníkov bez ohľadu na národnosť, ktorí podľa dohôd medzi Spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a týmito krajinami na strane druhej majú rovnaké právo na voľný pohyb ako občania Únie. Sem patria krajiny, ktoré uzavreli Zmluvu o európskej hospodárskej oblasti, a Švajčiarska konfederácia. Definícia "hraničného priechodu" je prevzatá z článku 1 Schengenského dohovoru a znamená akýkoľvek priechod určený príslušnými orgánmi k prekračovaniu vonkajších hraníc. Pojem "hraničná kontrola" je prevzatý z článku 1 Schengenského dohovoru a znamená kontrolu na hraniciach, vykonanú výhradne na základe zamýšľaného prekročenia tejto hranice vykonávanú na hranici v odozve výhradne na úmysel prekročiť túto hranicu. Aby bol jasný význam a rozsah, všeobecný pojem hraničná kontrola zahŕňa: - kontroly vykonávané na autorizovaných hraničných priechodoch a - sledovanie hraníc mimo autorizovaných hraničných priechodov. Definícia "pohraničnej stráže" je uvedená na zjednodušenie odkazu na vnútroštátne orgány zodpovedné podľa vnútroštátnych právnych predpisov každého členského štátu za vykonávanie úloh hraničnej kontroly. Definícia "malého pohraničného styku" je v Schengenskom dohovore novinkou a odkazuje na článok 3 návrhu Komisie na nariadenie o vytvorení režimu malého pohraničného styku na vonkajších pozemných hraniciach členských štátov, ktorý je momentálne v štádiu posudzovania (KOM(2003)502 v konečnom znení, 2003/0193(CNS)). Definícia "dopravcu" je úplne prevzatá z článku 1 ods. 2 Schengenského dohovoru a odkazuje na akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu vykonávajúcu profesionálne prepravu osôb vzdušnou, vodnou alebo pozemnou cestou. Definícia "povolenia na pobyt" je prevzatá z článku 1 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1030/2002, ktorým sa stanovuje jednotný formát povolení na pobyt pre štátnych príslušníkov tretích štátov.[30] Táto definícia je opäť prevzatá z článku 1 Schengenského dohovoru, hoci na odstránenie všetkých nejasností pridáva ustanovenie, že definícia "povolenia na pobyt" nepokrýva víza. Bod iii) článku 1 ods. 2 písm. a) nariadenia (ES) č. 1030/2002, ktorý vylučuje určité povolenia na pobyt vydané členskými štátmi neuplatňujúcimi ustanovenia článku 21 Schengenského dohovoru (predovšetkým Spojeným kráľovstvom, hoci tam sa uplatňuje nariadenie (ES) č. 1030/2002), nebol prevzatý, lebo na účely tohto nariadenia nie je relevantný. Tieto posledné tri definície sú prevzaté zo súčasného bodu 3.4.1 časti II Spoločnej príručky. Článok 3 Tento článok definuje pôsobnosť návrhu, ktorá sa týka všetkých osôb prekračujúcich hranicu členského štátu, ale neovplyvňuje práva určitých špecifických kategórií podľa iných dokumentov práva Spoločenstva. Už článok 134 Schengenského dohovoru (od 1. mája 1999 zastaralý) stanovil, že "Ustanovenia tohto dohovoru sa budú uplatňovať len potiaľ, pokiaľ sú kompatibilné s právom Spoločenstva". Pre osoby využívajúce práva udelené právnymi predpismi Spoločenstva to znamená, že toto nariadenie neovplyvňuje ustanovenia smernice 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a bývať na území členských štátov, ani jestvujúce dohody s určitými tretími krajinami o voľnom pohybe osôb (pozri pripomienku k článku 2). Článok 5 tejto smernice uvádza, že občania Únie majú právo opustiť svoje územie a vycestovať do iného členského štátu s platným preukazom totožnosti alebo pasom (pre rodinných príslušníkov, ktorí nie sú občanmi členského štátu, bude toto právo rovnaké ako pre občana Únie, ktorého sprevádzajú alebo ku ktorému sa pripoja, hoci sa od nich môže vyžadovať vízum, ktoré im musí byť vydané zdarma a poskytovať všetky výhody). V dôsledku toho podliehajú občania Únie a ďalšie osoby využívajúce právo Spoločenstva na voľný pohyb dôkladným kontrolám uvedeným v článku 6 len vtedy, ak existuje dôkaz, že táto osoba predstavuje reálnu, podloženú a dostatočne závažnú hrozbu pre verejný poriadok, verejnú bezpečnosť, alebo verejné zdravie v niektorom členskom štáte. To sa vzťahuje aj na odoprenie vstupu (článok 11 tohto nariadenia): osobám využívajúcim práva udelené právnymi predpismi Spoločenstva možno odoprieť vstup len vtedy, ak existuje reálne, podložené a dostatočne závažné ohrozenie jedného zo základných záujmov spoločnosti v súlade s článkom 27 tejto smernice. Smernicou sa riadia aj procedurálne záruky poskytnuté osobám využívajúcim právo Spoločenstva na voľný pohyb v prípadoch prijatia rozhodnutia o odoprení vstupu. Čo sa týka utečencov a žiadateľov o medzinárodnú ochranu, v prvom rade a predovšetkým je tu odkaz na práva udelené Ženevským dohovorom z 28. júla 1951 o štatúte utečencov v znení Newyorského protokolu z 31. januára 1967 a na rôzne prijaté alebo prijímané právne dokumenty Spoločenstva o medzinárodnej ochrane. Účelom odkazu na dlhodobých obyvateľov v zmysle smernice 2003/109/ES je chrániť práva udelené touto smernicou, lebo dlhodobí obyvatelia majú v súvislosti s pobytom v členských štátoch lepšie podmienky než občania tretích krajín. Hlava II - Vonkajšie hranice Článok 4 Odseky 1 a 2 sú prevzaté z článku 3 ods. 1 Schengenského dohovoru a z bodov 1.3, 1.3.1, 1.3.2 a 1.3.3 Spoločnej príručky (časť I). Tieto ustanovenia stanovujú všeobecný princíp, že hranice možno prekročiť len na autorizovaných hraničných priechodoch a počas pevne stanovených otváracích hodín, hoci z tohto princípu existujú výnimky, napríklad podľa režimu malého pohraničného styku, pre rekreačné lode, alebo pobrežný rybolov a pre námorníkov pri vylodení. K tomu sa pridala a upresnila aj existujúca prax, čo znamená, že určité hraničné priechody môžu byť podľa režimu malého pohraničného styku vyhradené len pre obyvateľov pohraničných oblastí. To sa zlučuje s návrhmi Komisie o vytvorení režimu malého pohraničného styku (KOM(2003)502 v konečnom znení). Zoznam autorizovaných hraničných priechodov je uvedený v prílohe I k tomuto nariadeniu (v súčasnosti príloha 1 k príručke). Odsek 3 je verziou článku 3 ods. 2 Schengenského dohovoru o pokutách za nepovolené prekročenie vonkajších hraníc, ktorý bol zmenený tak, aby vyhovoval postupom Spoločenstva a neovplyvňoval daný princíp. Pridaný bol aj odkaz na povinnosti medzinárodnej ochrany. Ten sa odvoláva najmä na článok 31 Ženevského dohovoru o štatúte utečenca; tento článok zakazuje ukladanie pokút za spáchanie trestného činu nezákonného vstupu alebo pobytu utečencov prichádzajúcich rovno z územia, kde bol ohrozený ich život alebo sloboda v zmysle článku 1, ktorí vstúpili na územie členských štátov alebo sa na ňom nachádzajú bez povolenia za predpokladu, že sa bez meškania prihlásia na úradoch a preukážu dobrý dôvod svojho nelegálneho vstupu alebo prítomnosti. Článok 5 Odsek 1 preberá jednotné podmienky pre vstup uvedené v článku 5 ods. 1 Schengenského dohovoru. Členský štát, na ktorého hranicu sa dostaví občan tretej krajiny, je zodpovedný za vstupné kontroly nielen vo vlastnom záujme, alebo aj v záujme ostatných schengenských štátov, lebo medzi schengenskými štátmi už neexistujú žiadne ďalšie hraničné kontroly. Preto musí napríklad posúdenie ohrozenia verejného poriadku a vnútornej bezpečnosti, spočiatku cez SIS, ale aj výmenou ďalších príslušných informácií medzi príslušnými orgánmi, odrážať záujmy všetkých schengenských štátov. Okrem podmienok uvedených v Schengenskom dohovore je tu nová podmienka nepredstavovať hrozbu pre verejné zdravie. Za určitých obmedzených okolností sa to pokladá za platný dôvod odoprenia vstupu už aj u občana Únie (smernica 64/221/EHS). Túto podmienku prevzala nová smernica 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a bývať na území členských štátov, ktorá špecifikuje, ako sa toto kritérium bude uplatňovať. Uvedenie verejného zdravia v tomto nariadení zosúlaďuje tieto dva legislatívne dokumenty a anuluje rozdiely medzi zaobchádzaním s občanmi Únie a občanmi tretích krajín. Dokumenty platné pre prekračovanie hraníc sú určené rozhodnutiami Výkonného výboru SCH/Com-ex (98)56 a SCH/Com-ex (99)14 z 28.4.1999,[31] ktorými sa okrem iného zakladá Tabuľka cestovných dokladov, ktoré držiteľa oprávňujú prekročiť vonkajšie hranice, a ku ktorým možno vydať vízum, periodicky aktualizovaná Generálnym sekretariátom Rady. Odsek 2 sa odvoláva na prílohu II v zmysle sprievodných dokladov a informácií používaných na overenie splnenia podmienok uvedených v odseku 1. Je jasné, že takýto dokumentárny dôkaz o dôvodoch vstupu na krátkodobý pobyt v členských štátoch by sa nemal vyžadovať od občanov tretích krajín, ktorí majú platné povolenie na pobyt vydané niektorým členským štátom. V jestvujúcich kategóriách (služobné cesty, turistické cesty atď.) je doplnený bod o dokumentárnom dôkaze, ktorý predkladajú osoby s nárokom na režim malého pohraničného styku. To súvisí s dvoma návrhmi Komisie na nariadenia o vytvorení režimu malého pohraničného styku (KOM(2003) 502 v konečnom znení), v ktorých sa medzi podmienkami pre vstup spomína existencia "dokladov dokazujúcich štatút obyvateľov pohraničia a existenciu legitímnych dôvodov na časté prekračovanie hraníc ... ako napríklad rodinné zväzky, sociálne, kultúrne, alebo ekonomické motívy". Preto je potrebné aspoň ako návod upresniť, aké druhy dokladov možno vlastne vyžadovať od obyvateľov pohraničia podľa režimu malého pohraničného styku. A ďalej bol pridaný bod o povinnosti občanov tretích krajín, ktorí potrebujú víza, mať cestovné poistenie. S drobnými úpravami to zahŕňa odsek, ktorý bol do Spoločnej príručky nedávno vložený nariadením Rady o cestovnom poistení (rozhodnutie 2004/17/ES z 22. decembra 2003). Odsek 3 sa týka kritérií odhadu prostriedkov na živobytie; odkazuje na prílohu III (v súčasnosti príloha 10 príručky), kde sú uvedené referenčné sumy potrebné na prechod hraníc, ktoré každoročne stanovujú vnútroštátne orgány. Princíp v odseku 4 nie je explicitný v článku 5 Schengenského dohovoru, ale vyplýva z článku 21 (ktorý hovorí o možnosti držiteľa povolenia na pobyt vydaného v schengenskom štáte vycestovať na tri mesiace do iných schengenských štátov). To sa spomína aj v súčasnom bode 6.2 časti II príručky. Odsek 5 preberá článok 5 ods. 3 Schengenského dohovoru o prijatí občanov tretích krajín, ktorí majú povolenie alebo oprávnenie na pobyt, prípadne návratné vízum vydané jedným z členských štátov - do tranzitu dokonca aj ak nespĺňajú všetky podmienky pre vstup - pokiaľ ich mená nie sú na národnom zozname nežiaducich osôb členského štátu, ktorého vonkajšie hranice sa snažia prekročiť. Odsek 7 špecifikuje, že povolenia a oprávnenia na pobyt uvedené v odsekoch 4 a 5 pokrývajú všetky povolenia na pobyt vydané členskými štátmi (od 12. augusta 2004 vrátane) podľa jednotného formátu založeného nariadením (ES) č. 1030/2002, ktorým sa stanovuje jednotný formát povolení na pobyt a všetky ostatné povolenia a oprávnenia na pobyt a návratné víza uvedené v prílohe 4 k Spoločným konzulárnym pokynom. Článok 6 Tento článok, ktorý rozsiahle preberá článok 6 ods. 1 a 2 Schengenského dohovoru a bod 1.2 časti II Spoločnej príručky, stanovuje jednotné princípy pre vykonávanie hraničných kontrol. Odsek 2 špecifikuje, že všetky osoby prechádzajúce vonkajšími hranicami vrátane občanov Únie sa musia podrobiť kontrole totožnosti na základe ukázania alebo predloženia svojich cestovných dokladov. Ďalej špecifikuje, že kontroly musí každý členský štát vykonávať v súlade so svojimi právnymi predpismi, a že môžu pokrývať aj motorové vozidlá a predmety vo vlastníctve osôb prechádzajúcich cez hranice. Na účely tohto nariadenia sú však kontroly vozidiel a predmetov patriacich osobe prechádzajúcej cez vonkajšiu hranicu určené výhradne na overenie dodržania podmienok stanovených v článku 5, najmä na zabránenie nelegálnej imigrácie (napríklad kontroly, či sa vo vozidle neukrývajú nelegálni migranti) a možného ohrozenia vnútornej bezpečnosti a verejného poriadku členských štátov (napríklad kontroly, či osoba nevlastní zbrane alebo iné nebezpečné predmety). To však nevylučuje ďalšie druhy kontrol (napríklad colné, veterinárne a botanické kontroly) vykonávaných na základe príslušných právnych predpisov Spoločenstva alebo danej krajiny. Pri vstupe a výstupe sa občania tretích krajín musia podrobiť dôkladnej kontrole (odsek 3) na overenie účelu ich návštevy a hrozby pre verejný poriadok, vnútornú bezpečnosť a verejné zdravie členských štátov. Ako sa zistilo (pripomienka k článku 3), dôkladné kontroly sa nemôžu vykonávať u osôb využívajúcich právo Spoločenstva na voľný pohyb, pokiaľ neexistuje dôkaz, že táto osoba predstavuje reálnu, doloženú a dostatočne závažnú hrozbu pre verejný poriadok, verejnú bezpečnosť alebo verejné zdravie v niektorom členskom štáte. Odsek 4 odkazuje na prílohu 4 v súvislosti s praktickými podrobnosťami kontrol osôb. Článok 7 Tento článok je upravenou verziou súčasného článku 6 ods. 2 písm. e) Schengenského dohovoru. Nová formulácia, najmä hranice možnosti zdržať sa vykonávania kontrol za "nepredvídaných a výnimočných okolností", je prevzatá z návrhu požiadavky Komisie na príslušné orgány členských štátov, aby systematicky pečiatkovali cestovné doklady občanov tretích krajín (KOM(2003)664, 6. novembra 2003). Navyše je z tohto návrhu prevzatá aj možnosť pre občanov tretích krajín dať si opečiatkovať cestovný doklad aj pri uvoľnených kontrolách. Odsek 3 špecifikuje, že podrobné pravidlá uvoľnených kontrol a kritériá pre udeľovanie priorít sú uvedené v prílohe V. Vstupné kontroly majú prioritu pred výstupnými kontrolami podobne ako v súčasných právnych predpisoch. Článok 8 Tento nový článok uvádza horizontálne ustanovenia o inštalácii oddelených koridorov na hraničných priechodoch a minimálne indikácie, ktoré sa budú používať na značkách. Ustanovenie o oddelených kontrolných koridoroch na rozlíšenie kanálov určených pre osoby využívajúce právo Spoločenstva na voľný pohyb od kanálov určených pre občanov tretích krajín sa v súčasnosti vyžaduje rozhodnutím SCH/Com-ex (94)17 rev. 4[32] len v prípade medzinárodných letísk. Toto rozhodnutie hovorí o jednotnom minimálnom značení na rozlišovanie medzi občanmi EÚ a občanmi tretích krajín. Čo sa týka morských hraníc, a špecifickejšie kontrol cestujúcich na trajektoch, súčasný bod 3.4.4.5 časti II príručky stanovuje, že "v každom možnom prípade by sa mali vykonať potrebné stavebné práce", aby sa zabezpečili oddelené kontroly občanov EÚ/EHP a kontroly občanov tretích krajín. Pravidlá v súčasnom znení však mlčia o inštalácii oddelených koridorov na pozemných hraniciach. Tento nový článok je teda založený na jestvujúcich ustanoveniach, ale zohľadňuje aj diskusie iniciované v priebehu roka 2003 v rámci Skupiny expertov na pohraničie, a najmä návrh na rozhodnutie Rady o stanovení minimálnych indikácií, ktoré sa budú používať na značkách na hraničných postoch,[33] a závery Rady o zavedení oddelených koridorov na vonkajších hraničných priechodoch.[34] Povinnosť vytvoriť oddelené koridory na medzinárodných letiskách sa dodržiava. Inštalácia oddelených koridorov na morských a pozemných hraničných priechodoch členských štátov je však aj naďalej voliteľná. Špecifické ustanovenia o organizácii koridorov na pozemných hraniciach sú uvedené v prílohe X (pozri pripomienku nižšie). Čo sa týka minimálnych indikácií uvedených na značkách, obsah vyššie uvedeného návrhu na rozhodnutie bol zahrnutý pre zohľadnenie potreby zahrnúť medzi občanov využívajúcich právo Spoločenstva na voľný pohyb aj občanov Švajčiarska a ich rodiny po vstupe do platnosti zmluvy o voľnom pohybe osôb uzavretej so Švajčiarkom 1. júna 2002. Osoby využívajúce právo Spoločenstva na voľný pohyb môžu použiť aj iné koridory, ktoré už nie sú označené "NON EU/EEA" ("OKREM EÚ/EHP"), ale "ALL PASSPORTS" ("VŠETKY PASY"). Modely týchto značiek sú uvedené v prílohe VI. Členské štáty musia do 31. mája 2009 upraviť všetky značky na hraničných priechodoch; ak však existujúce značky vymenia alebo osadia nové aj pred týmto dátumom, musia na nich zachovať minimálne stanovené indikácie. Aj toto bolo prevzaté z vyššie uvedeného návrhu. Na hraniciach medzi členskými štátmi, ktoré na svojich spoločných hraniciach ešte nezrušili kontroly z dôvodu dvojstupňového uplatňovania Schengenského acquis, je uplatňovanie tohto článku stále voliteľné. Od členských štátov sa teda nebudú vyžadovať rozsiahle investície do hraničných priechodov, ktoré vďaka svojmu charakteru budú slúžiť ako vonkajšie hranice aj tak len dočasne. Článok 9 Pečiatkovanie cestovných dokladov sa v súčasnosti riadi bodom 2.1 časti II Spoločnej príručky. V súlade s vyššie uvedeným návrhom o pečiatkovaní je teraz uvedená aj povinnosť "systematicky" pečiatkovať cestovné doklady na vstupe (odsek 1). V odseku 2 sú uvedené výnimky z princípu pečiatkovania cestovných dokladov občanov tretích krajín: okrem prevzatia výnimiek z bodov 2.1.1, 2.1.5 a 2.1.6 časti II príručky je uvedená výnimka z pečiatkovania aj pre osoby prechádzajúce cez hranice podľa režimu malého pohraničného styku z dôvodu zachovania zhody návrhov o režime malého pohraničného styku s vyššie uvedeným pečiatkovaním. V súvislosti s výstupnými pečiatkami sa v odseku 3 uvádza, že systematicky treba pečiatkovať doklady s viacerými návratnými vízami s uvedením úhrnného limitu trvania pobytov. A odsek 4 odkazuje na prílohu VII, v ktorej sú uvedené praktické pravidlá pre pečiatkovanie. Postupy pečiatkovania dokladov a tvar a znaky pečiatok sa nezmenili; pridali sa však ustanovenia, ktoré odrážajú závery Rady spravodlivosti a vnútorných záležitostí z 5. a 6. júna 2003 o špeciálnych bezpečnostných znakoch jednotných vstupných a výstupných pečiatok (dokument Rady 9390/03 FRONT 60 COMIX 308). Tieto ustanovenia medzi iným stanovujú, že bezpečnostné kódy treba často meniť, a že ten istý bezpečnostný kód nesmie platiť dlhšie ako jeden mesiac. Vytvoril sa aj systém výmeny informácií o bezpečnostných kódoch používaných na pečiatkach a o odcudzených a stratených pečiatkach; informácie sa budú vymieňať o. i. cez národné kontaktné body zodpovedné za výmenu informácií o bezpečnostných kódoch na vstupných a výstupných pečiatkach používaných na hraničných priechodoch (uvedené v dokumente Rady 7221/03 FRONT 23 COMIX 147 (EU RESTRICTED - LEN PRE EÚ)). Článok 10 Tento článok týkajúci sa sledovania hraníc medzi hraničnými priechodmi preberá článok 6 ods. 3 Schengenského dohovoru a bod 2.2 časti II Spoločnej príručky. Podrobné pravidlá, ktorými sa riadi sledovanie hraníc, sa budú prijímať komisionálnym postupom uvedeným v článku 30 tohto nariadenia. Článok 11 Odsek 1 preberá článok 5 ods. 2 Schengenského dohovoru o odoprení vstupu občanom tretích krajín, ktorí nespĺňajú všetky podmienky pre vstup stanovené v článku 6 tohto nariadenia, vrátane faktu, že členský štát môže za výnimočných okolností umožniť vstup z humanitárnych dôvodov, z dôvodov štátneho záujmu, alebo z dôvodov medzinárodných povinností. Odsek 2 odkazuje na prípady, kde osobe bez víza - a teda bez splnenia všetkých podmienok pre vstup - ktorá spĺňa podmienky stanovené v článku 1 nariadenia (ES) č. 415/2003, možno vydať vízum na hranici. To sa týka osôb, ktoré z nepredvídateľných dôvodov nemohli požiadať o vízum vopred, ale spĺňajú všetky ostatné podmienky pre vstup a ich návrat do vlasti alebo do tranzitu je zaručený. Body 5 a 5.1 časti II príručky boli potom ako nariadenie (ES) č. 415/2003 nadobudlo účinnosť nahradené odkazom na samotné nariadenie. Odsek 3 preberá body 1.4.1 a 1.4.2 časti II Spoločnej príručky. Je v ňom uvedený aj odkaz na štandardný formulár v prílohe VIII časti B, pre občanov tretích krajín, ktorí na ňom potvrdzujú prijatie rozhodnutia o odoprení vstupu. Tá istá príloha (časť A) uvádza podrobné pravidlá pre odoprenie vstupu. Odsek 4 stanovuje povinnosť členov pohraničnej stráže zabezpečiť, aby na územie príslušného členského štátu nevstúpil občan tretej krajiny, ktorému bol vstup odoprený. Článok 12 Tento článok preberá článok 6 ods. 4 a 5 Schengenského dohovoru, ktorý od členských štátov vyžaduje "nasadiť vhodný personál ... v dostatočných počtoch", ale dodáva, že vhodné musia byť aj "prostriedky" na vykonávanie mimoriadne dôkladných kontrol na vonkajších hraniciach. Článok 13 Článok 13 ods. 1 je prevzatý z bodov 1.1.1 a 1.1.2 časti II Spoločnej príručky; vyžaduje len to, aby hraničné kontroly na účely tohto nariadenia vykonávali služby členských štátov zodpovedné za povinnosti pohraničnej stráže v súlade s vnútroštátnym právom, aby pohraničná stráž dostala právomoci hraničnej polície a právomoci začať trestné konanie. Odsek 3 uvádza, že zoznam vnútroštátnych služieb zodpovedných za povinnosti pohraničnej stráže podľa vnútroštátneho práva každého členského štátu je uvedený v prílohe IX k nariadeniu, a nie v samotnom nariadení ako to uvádza Spoločná príručka. Odsek 4 je novým ustanovením, ktoré od členských štátov - kde je za povinnosti pohraničnej stráže podľa vnútroštátnych právnych predpisov zodpovedných viacero služieb - vyžaduje zabezpečiť koordináciu a spoluprácu medzi všetkými týmito službami, ktorá je pre efektívne hraničné kontroly nevyhnutná. Článok 14 Tento článok nahrádza článok 7 Schengenského dohovoru a body 4, 4.1 a 4.2 časti II Spoločnej príručky, ktoré sa týkajú spolupráce medzi členskými štátmi na efektívnom vykonávaní hraničných kontrol. Namiesto prevzatia jestvujúcich ustanovení sa odvoláva na budúcu Európsku agentúru pre riadenie prevádzkovej spolupráce na vonkajších hraniciach, ktorá bude kontrolovať úlohy prevádzkovej spolupráce medzi členskými štátmi vrátane výmeny informácií; harmonizáciu pokynov a spoločného komponentu školenia členov pohraničnej stráže; koordináciu spoločných operácií medzi členskými štátmi; spoločné hodnotenie rizika; a riadenie spoločného technického vybavenia. Článok 15 Toto je nový článok inšpirovaný súčasnou praxou a závermi Rady SVZ z 27. a 28. novembra 2003[35] o prijatí flexibilných opatrení kontroly na pozemných hraniciach v nábehu na rozšírenie Únie. Vďaka dvojstupňovému procesu implementácie Schengenu (pozri bod 6) sa v nových členských štátoch nebude Schengenské acquis plne uplatňovať okamžite po pristúpení a vzájomné kontroly osôb na spoločných hraniciach medzi jestvujúcimi a novými členskými štátmi budú fungovať dovtedy, kým sa v nových členských štátoch nezačne plne uplatňovať Schengenské acquis. Pravidlá uplatňované na týchto hraniciach - ktoré možno pokladať za "dočasne vonkajšie hranice" - budú rovnaké ako pravidlá uplatňované na schengenských vonkajších hraniciach. Odsek 1 preto uvádza, že členské štáty, ktoré neuplatňujú článok 18, a teda ešte nezrušili kontroly na svojich spoločných pozemných hraniciach, môžu až do dátumu uplatniteľnosti tohto článku tieto hranice spoločne kontrolovať za podmienky zachovania princípov a kritérií stanovených týmto nariadením pre kontroly na vonkajších hraniciach. Členské štáty môžu medzi sebou uzavrieť bilaterálne dohody o spoločných kontrolách, ale musia o nich informovať Komisiu. Kapitola 4 - Špeciálne podrobné pravidlá pre hraničné kontroly a špecifické postupy Článok 16 Tento článok sa odvoláva na prílohu X o špeciálnych podrobných pravidlách pre rôzne typy hraníc (pozemnú, vzdušnú a morskú) a rôzne dopravné prostriedky používané na prekračovanie vonkajších hraníc členských štátov. Podrobný komentár k hlavným zmenám, ktoré sa urobili v súvislosti s jestvujúcimi ustanoveniami: Pozemné hranice Bod 1.1 sa zaoberá kontrolami cestnej dopravy a zahŕňa bod 3.1 časti II Spoločnej príručky. Ten je doplnený ustanoveniami o možnosti nainštalovať oddelené kontrolné koridory na pozemných hraničných priechodoch, ktorá zohľadňuje závery Rady z 8. mája 2003 (pozri aj pripomienky k relevantným horizontálnym ustanoveniam). Inštalácia oddelených kontrolných koridorov nie je na pozemných hraničných priechodoch povinná; je to možnosť, ktorá zostáva pre členské štáty otvorená, ak ju pokladajú za vhodnú a ak ju okolnosti - najmä podmienky malého pohraničného styku - umožňujú. Oddelených koridorov sa navyše môžu príslušné orgány členských štátov kedykoľvek vzdať za "výnimočných okolností" a "ak si to vyžaduje doprava a podmienky infraštruktúry" (tiež prevzaté z vyššie uvedených záverov Rady). Ak sa však členský štát rozhodne použiť na pozemných hraničných priechodoch oddelené koridory, na značkách musí byť použité minimálne značenie uvedené v článku 8. Členské štáty môžu zabezpečiť oddelené koridory aj pre osoby, ktoré majú nárok na režim malého pohraničného styku. Je to v súlade s vyššie uvedenými návrhmi nariadenia o malom pohraničnom styku. Bod 1.2 pokrýva železničnú dopravu a zahŕňa bod 3.2 časti II príručky. Táto časť neprešla žiadnymi podstatnými úpravami, len formálnymi a redakčnými zmenami určenými na jej lepšie objasnenie. Vzdušné hranice Bod 2 prílohy X zahŕňa body 3.3, 3.3.1 až 3.3.7 časti II príručky (s výnimkou zastaralých alebo redundantných ustanovení, ako je napríklad reprodukovanie článku 4 Schengenského dohovoru alebo príklady), určité časti rozhodnutia SCH/Com-ex (94)17 rev. 4 a usmernenia na zvýšenie efektívnosti kontrol vykonávaných v medzinárodnom civilnom letectve (cestujúci na súkromných letoch) prijaté Skupinou expertov na pohraničie 5. júna 2003.[36] V bode 2.1 tejto časti sú uvedené postupy pre kontroly cestujúcich na medzinárodných letiskách. Aby bolo možné rozlišovať medzi cestujúcimi z vnútorných liniek, ktorí nepodliehajú kontrolám, a cestujúcimi všetkých ostatných letov, ktorých treba skontrolovať, treba urobiť opatrenia na fyzické oddelenie prúdov cestujúcich. Preto sa od príslušných orgánov členských štátov vyžaduje vybudovať vhodné infraštruktúry v spolupráci s prevádzkovateľom letiska. V praxi to možno urobiť napríklad oddelením kontrolných oblastí, alebo odbavovaním cestujúcich na oddelených termináloch. Potom sa určí miesto na kontroly osôb a príručnej batožiny predovšetkým pre transferové lety. Tak isto sa určilo, že kontroly cestujúcich sa normálne robia mimo lietadla; k tomu musia členské štáty prijať vhodné opatrenia po dohode a za spolupráce s letiskovými orgánmi a dopravcami, aby dopravu cestujúcich smerovali do zariadení vyhradených na kontroly. Špecifické pravidlá pre kontroly posádok lietadiel sú uvedené v prílohe XI. A nakoniec, ak lietadlo na medzinárodnej linke (alebo cudzie lietadlo) musí núdzovo pristáť z dôvodu zásahu vyššej moci, alebo bezprostredného nebezpečenstva, prípadne na pokyn orgánov, v lete môže pokračovať až po povolení orgánov zodpovedných za hraničné kontroly. Za žiadnych okolností nemožno urobiť výnimku z príslušných pravidiel pre kontroly cestujúcich. Bod 2.2 stanovuje špecifické postupy pre kontroly na letiskách, ktoré nemajú štatút medzinárodného letiska (malé letiská). Keďže na letiskách tohto typu je doprava obmedzenejšia než na medzinárodných letiskách, zvyčajne nie je potrebné robiť opatrenia na fyzické oddeľovanie cestujúcich, ani zabezpečovať neustálu prítomnosť pohraničnej stráže. Bez toho, aby bolo dotknuté nariadenie (ES) č. 2320/2002 o ustanovení spoločných pravidiel v oblasti bezpečnostnej ochrany civilného letectva, najmä povinnosť členských štátov kontrolovať/filtrovať cestujúcich, aby zabránili doneseniu zakázaných predmetov do vyhradených bezpečnostných oblastí, kde je prístup kontrolovaný, alebo na palubu lietadla. Musí byť garantované aj to, že v prípade potreby možno rýchlo rozostaviť potrebný personál na kontroly. Preto musí riaditeľ letiska adekvátnym spôsobom oznamovať príslušným orgánom každý prílet a odlet lietadla na medzinárodnej trase. Bod 2.3 zoskupuje body 3.3.5 a 3.3.7 príručky týkajúce sa súkromných letov (vrátane klzákov, malých ľahkých lietadiel atď.) s riadnym ohľadom na vyššie uvedené usmernenia na zvýšenie efektívnosti kontrol vykonávaných v medzinárodnom civilnom letectve, ktoré schválila Skupina expertov na pohraničie. V porovnaní s jestvujúcimi ustanoveniami zavádza táto kapitola povinnosť kapitána odvysielať pred pristátím pohraničným orgánom cieľového a príletového členského štátu všeobecné vyhlásenie pozostávajúce z letového plánu (v súlade s prílohou 2 k Dohovoru o medzinárodnom civilnom letectve) a informácie o totožnosti cestujúcich. Navyše ak súkromné lietadlo prichádzajúce z tretieho štátu a letiace do niektorého členského štátu urobí medzipristátie na území iného členského štátu, príslušné orgány tohto členského štátu musia zakaždým vykonať kontrolu a opečiatkovať vyššie uvedené všeobecné vyhlásenie, aby cieľový členský štát vedel, že vstupná kontrola sa už vykonala. V každom prípade, ak nie je istý pôvod alebo cieľ súkromného lietadla - a teda nie je isté, či ide o vnútorný let - vždy treba vykonať kontrolu dotknutých osôb. To sa vzťahuje na veľké aj malé letiská. A nakoniec sa určilo, že dohody, ktorými sa riadia klzáky, malé ľahké lietadlá, helikoptéry a pod., sú uvedené vo vnútroštátnych zákonoch a v príslušných prípadoch aj v bilaterálnych zmluvách. Morské hranice Táto časť a špecifickejšie kapitola, ktorá sa zaoberá kontrolami námornej dopravy (kapitola 3.1), bola dôkladne preskúmaná vo svetle ťažkostí, ktoré vznikajú pri uplatňovaní jestvujúcich ustanovení príručky, najmä v priebehu schengenských hodnotení. Pozornosť sa venovala aj bodom nastoleným štúdiou uskutočniteľnosti kontrol na morských hraniciach Európskej únie vypracovanou konzultantmi civilnej polície, ktorí oznámili svoje nálezy v júli 2003. Ustanovenia tejto časti navyše zahŕňajú aj obsah programu opatrení na boj proti nelegálnej imigrácii cez morské hranice členských štátov Európskej únie, ktorý prijala Rada 27. novembra 2003,[37] a ktorý odráža diskusie k tejto časti textu na neformálnom stretnutí národných expertov konanom 4. decembra 2003. Bod 3.1 obsahuje celý súčasný bod 3.4 časti II Spoločnej príručky venovaný kontrolám námornej dopravy. Nepociťovala sa potreba reprodukovať niektoré z definícií uvedených v súčasnom bode 3.4.1 (napríklad "námorná doprava", "cestujúci", "posádka"). Iné definície - "pravidelné trajektové spojenie", loď na okružnej plavbe", "rekreačná loď" a "pobrežný rybolov" - sú prevzaté z článku 2. Nový bod 3.2 prílohy X zoskupuje špecifické postupy pre určité typy plavieb uvedené pod bodom 3.4.4 príručky. Na základe definície vnútorných a vonkajších morských hraníc (pozri článok 2 tohto nariadenia) sa prístavy skoro vždy pokladajú za vonkajšie hranice; akékoľvek plavidlo treba kontrolovať pri každom vstupe a výstupe z krajiny, lebo nie je možné zistiť, čo sa deje mimo prístavu, či už v teritoriálnych alebo medzinárodných vodách (nalodenie/vylodenie osôb alebo tovaru). Napriek tomu možno od princípu systematických kontrol upustiť vzhľadom na charakter určitých druhov plavieb. Bod 3.4.4.1 Spoločnej príručky nebol do tejto časti zahrnutý, lebo sa zaoberá trajektovou prepravou medzi dvoma schengenskými prístavmi, ktorá prechádza cez vnútorné, a nie vonkajšie hranice. Body 3.2.1 až 3.2.3 sa zaoberajú pohybmi lodí na okružných plavbách. Zodpovedajú súčasnému bodu 3.4.4.2, ktorý bol doplnený zakomponovaním politík určených programom opatrení na boj proti nelegálnej imigrácii cez morské hranice a odporúčaniami pre lode na okružných plavbách uvedenými v schengenskom katalógu. Kontroly cestujúcich na okružných plavbách sa zvyčajne vykonávajú len v prvom a poslednom prístave na schengenskom území, ale na základe posúdenia rizík nezákonnej imigrácie sa môžu vykonávať aj v iných prístavoch počas plavby. Určené je aj zaobchádzanie s osobami, ktorým musel byť odoprený vstup na dané územie. Body 3.2.4 až 3.2.7 zodpovedajú bodu 3.4.4.3 týkajúceho sa rekreačných plavieb. Aj tieto body obsahujú nové ustanovenia založené na odporúčaniach uvedených vo vyššie uvedenom programe opatrení a v schengenskom katalógu. Rekreačné lode musia pri vstupe na územie pristáť v autorizovanom prístave, a ak sa toto pravidlo za výnimočných okolností alebo v prípadoch zásahu vyššej moci poruší, treba o tom informovať orgány zodpovedné za kontroly. Všetkým orgánom treba odovzdať dokument obsahujúci všetky technické charakteristiky plavidla a mená osôb na palube. Pri jednodenných výletoch loďou sa na základe hodnotenia rizika nelegálnej imigrácie prihliada na osoby, ktoré orgány už poznajú. Body 3.2.8 a 3.2.9 sa zaoberajú pobrežným rybolovom (súčasný bod 3.4.4.4 Spoločnej príručky) a zahŕňajú podobné zmeny a doplnenia ako predchádzajúce body. Na základe hodnotenia rizika nelegálnej imigrácie netreba vykonávať systematické kontroly u pobrežných rybárskych lodí, ktoré sa vracajú do prístavu každý deň, resp. skoro každý deň. Od kapitána lode sa vyžaduje upozorniť orgány na akékoľvek zmeny vo svojej posádke a na prítomnosť akýchkoľvek pasažierov. Bod 3.2.10 preberá skoro doslovne bod 3.4.4.5 Spoločnej príručky o trajektovej preprave podliehajúcej kontrolám. Bod 3.3, ktorý sa vzťahuje na lodnú dopravu vo vnútrozemí a zodpovedá bodu 3.5 časti II príručky, nebol zmenený a doplnený. V praxi sa na tento druh lodnej dopravy vzťahujú mutatis mutandis rovnaké kontroly ako na morské hranice. Článok 17 Tento článok uvádza možnosť založenia špecifických postupov na kontrolu určitých kategórií osôb vrátane posádok lietadiel, námorníkov, držiteľov diplomatických, úradných alebo služobných pasov, členov medzinárodných organizácií, pracovníkov v pohraničí a maloletých. Tieto špecifické postupy sú opísané v prílohe XI. Táto príloha preberá niektoré ustanovenia bodu 6 časti II príručky s výnimkou bodov 6.1 (občania EÚ a ich rodinní príslušníci), 6.2 (občania tretích krajín s povolením na pobyt vystaveným iným členským štátom), 6.3 (utečenci a osoby bez štátnej príslušnosti), 6.9 (skupinové zájazdy) a 6.10 (žiadosť o azyl na hraniciach). Bod 6.1 nebol zahrnutý, lebo ako už bolo vysvetlené, pravidlá pre vstup a pobyt platné pre občanov Únie a všeobecne pre osoby využívajúce právo Spoločenstva na voľný pohyb sú už uvedené v príslušných ustanoveniach práva Spoločenstva. Netreba teda reprodukovať ustanovenia, ktoré sú už obsiahnuté v iných právnych dokumentoch Spoločenstva; v každom prípade článok 3 nariadenia jasne stanovuje, že práva osôb využívajúcich právo Spoločenstva na voľný pohyb nie sú týmto nariadením ovplyvnené. Bod 6.2 už bol zapracovaný do článku 6 ods. 4 nariadenia. Bod 6.3 nebol zahrnutý, lebo po prvé, uznanie cestovných dokladov občanov tretích krajín vrátane utečencov a osôb bez štátnej príslušnosti nebolo zharmonizované, a teda za ne zodpovedá každý z členských štátov, ktoré sa teraz zaviazali oznámiť Generálnemu sekretariátu Rady svoje rozhodnutia v tejto oblasti[38] (a táto časť nie je v žiadnom prípade už aktuálna). Po druhé, vízové požiadavky pre tieto kategórie osôb sú už uvedené v článku 3 nariadenia (ES) č. 539/2001, a teda nie je potrebné vkladať sem špecifické ustanovenia. Po tretie, druhý odsek bodu 6.3.2 časti II príručky ("Držitelia cestovného dokladu pre osoby bez štátnej príslušnosti budú podliehať požiadavke na vstupné vízum, pokiaľ nemajú povolenie na pobyt vydané jedným zo [schengenských štátov]") je dokonca v rozpore s nariadením (ES) č. 539/2001, lebo toto nariadenie umožňuje výnimku z vízovej povinnosti pre držiteľov cestovných dokladov pre osoby bez štátnej príslušnosti vydaných treťou krajinou vyňatou z vízovej povinnosti, na ktorej území majú zákonný trvalý pobyt (druhá zarážka článku 3 tohto nariadenia). Bod 6.9 týkajúci sa možnosti uvoľnených kontrol účastníkov skupinových zájazdov (a najmä vedúcich skupín pútnikov alebo školských zájazdov) nebol prevzatý, lebo je v rozpore so všeobecným systémom kontroly, a najmä s povinnosťou systematicky pečiatkovať cestovné doklady pri vstupe do schengenskej oblasti. A nakoniec bod 6.10, ktorý hovorí zhruba to, že ak cudzinec požiada o azyl na hranici, platia vnútroštátne zákony príslušného členského štátu, pokiaľ sa nezistí, kto je zodpovedný za vybavovanie žiadostí o azyl, je nadbytočný, čiže nebol vôbec zapracovaný. Článok 3 nariadenia už navyše odkazuje na povinnosti členských štátov v súvislosti s azylom a medzinárodnou ochranou. Časti, ktoré na rozdiel od vyššie uvedených boli zahrnuté, sú tieto: bod 6.4 príručky o pilotoch lietadiel a ostatných členoch posádky (bod 1 tejto prílohy); súčasný bod 6.5 o námorníkoch (bod 2); súčasné body 6.6 a 6.11 o držiteľoch diplomatických, úradných alebo služobných pasov a členoch medzinárodných organizácií (bod 3); súčasný bod 6.7 o cezhraničných pracovníkoch (bod 4); a bod 6.8 o maloletých (bod 5). Piloti lietadiel Bod 1 o pilotoch a členoch posádok lietadiel nebol podstatne zmenený a doplnený v porovnaní s bodom 6.4 príručky, ktorým sa zakladajú osobitné opatrenia - na základe prílohy 9 Dohovoru o civilnom letectve zo 7. decembra 1944, najmä jeho bodov 3.74 a 3.75 - pre držiteľov pilotnej licencie alebo certifikátu člena posádky. Táto časť však napriek všetkému bola preštylizovaná, aby veľmi jasne vysvetľovala práva tejto kategórie osôb, a najmä ich právo vstúpiť na územie obce letiska a ísť na akékoľvek letisko nachádzajúce sa na území členského štátu v priebehu výkonu povinností a na základe pilotnej licencie alebo certifikátu člena posádky - a teda bez pasu a víza. Námorníci Na druhej strane bod 2 o námorníkoch bol v porovnaní so súčasným bodom 6.5 príručky podstatne zmenený a doplnený, aby vyjasnil význam a rozsah ustanovení a aktualizoval ich v súlade s vývojom na medzinárodnej úrovni (najmä nového Ženevského dohovoru - č. 185 - podpísaného 19. júna 2003). Nové znenie hovorí, že námorníci s identifikačným preukazom moreplavca - odkaz na námornícku knižku bol vypustený, lebo nejde o identifikačný ani cestovný doklad - vydaným v súlade s Londýnskym dohovorom z r. 1965 (FAL) a Ženevským dohovorom č. 185 sa môžu vylodiť a zdržiavať v oblasti prístavu, kde kotví ich loď, alebo v priľahlých obciach bez dostavenia sa na hraničný priechod. To podlieha podmienke, že sú uvedení na zozname posádky svojej lode, ktorý bol predtým predložený na kontrolu. K tomu sa pridáva aj povinnosť vykonať vizuálnu (osobnú) kontrolu námorníka pred vylodením, ak si to vyžaduje posúdenie rizika migrácie a bezpečnosti. Na druhej strane bola vyňatá vízová povinnosť, lebo tá sa už riadi článkom 4 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia (ES) č. 539/2001 (a rôzne jazykové verzie príručky sa navyše v tomto bode rozchádzajú: niektoré verzie vyžadujú od námorníka vízum vo všetkých prípadoch, iné "podľa potreby"). Povinnosť splniť všetky podmienky pre vstup uvedené v článku 5 nariadenia sa zachováva u námorníkov, ktorí majú v úmysle zdržiavať sa mimo obcí nachádzajúcich sa v blízkom okolí prístavov. V špecifických prípadoch však možno urobiť výnimky aj z tohto princípu, a najmä z vízovej povinnosti a povinnosti mať k dispozícii dostatočné prostriedky na živobytie. Námorníci bez víza môžu dostať vízum na hranici podľa nariadenia (ES) č. 415/2003, ktoré okrem stanovenia prípadov a podmienok, za ktorých možno vízum na hranici vydať (všeobecne), obsahujú aj špecifické ustanovenia o otázke víz tohto typu pre námorníkov v tranzite. Pohraničná stráž musí v každom prípade skontrolovať, či príslušní námorníci spĺňajú ostatné podmienky vstupu uvedené v článku 5, t. j. či majú platný cestovný doklad, či nepodliehajú upozorneniu v SIS na účely odoprenia vstupu, a či nepredstavujú hrozbu pre verejný poriadok, vnútornú bezpečnosť alebo verejné zdravie členských štátov. Pohraničná stráž musí v prípade potreby a v príslušných prípadoch skontrolovať aj niektoré ďalšie dokumenty, ako napr. písomné vyhlásenie majiteľa príslušnej lode alebo jeho zástupcu, písomné vyhlásenie príslušných diplomatických alebo konzulárnych orgánov, dôkaz získaný špecifickou previerkou vykonanou policajnými orgánmi, alebo v príslušných prípadoch inými príslušnými správami. Držitelia diplomatických, úradných alebo služobných pasov a členovia medzinárodných organizácií Bod 3 pokrýva existujúci bod o držiteľoch diplomatických, úradných alebo služobných pasov aj bod uvádzajúci opatrenia pre držiteľov dokladov vydaných niektorými medzinárodnými organizáciami, lebo obe kategórie podliehajú podobným predpisom (všetky existujúce rozdiely boli zachované). Doklady vydané medzinárodnými organizáciami na účely tejto kapitoly tvoria: laissez-passer vydaný Organizáciou Spojených národov (a podriadenými agentúrami), Európskym spoločenstvom a Euratomom; legitimáciu vydanú Generálnym sekretariátom Rady Európy; a doklady vydané ústrediami NATO (najmä vojenský preukaz totožnosti s priloženým cestovným rozkazom, cestovným oprávnením, alebo individuálnym, príp. skupinovým služobným rozkazom). Vzhľadom na privilégiá a imunity, ktoré využívajú, môžu byť tieto kategórie osôb pri hraničných kontrolách zvýhodnené uprednostnením pred ostatnými cestujúcimi; spravidla sa od nich nevyžaduje ani preukázanie adekvátnej výšky prostriedkov na živobytie. Ich štatút ich však automaticky nevyníma z vízovej povinnosti: výnimka z vízovej povinnosti pre držiteľov diplomatických, úradných alebo služobných pasov zostáva pre členské štáty možnosťou voľby podľa článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 539/2001. Uvádza sa aj to, že držiteľom diplomatických, úradných alebo služobných pasov sa za žiadnych okolností nesmie odoprieť vstup na územie bez toho, aby pohraničná stráž vopred neinformovala príslušné vnútroštátne orgány, aj keď bolo v SIS zadané upozornenie na príslušnú osobu. V článku 17 ods. 2 je uvedený odkaz na preukazy vydávané ministerstvom zahraničných vecí pre akreditovaných členov diplomatických misií a konzulárnych predstaviteľov a ich rodiny, ktorých vzory sú uvedené v prílohe XII (súčasná príloha 13 príručky). Tieto preukazy, ktoré sú ekvivalentom povolenia na pobyt, umožňujú držiteľom - ak sú doložené platným cestovným dokladom - prekročiť hranice členských štátov bez požiadania o vízum. Pri vykonávaní kontrol môže pohraničná stráž, pravdaže, požiadať príslušnú osobu o poskytnutie dôkazu o svojom diplomatickom štatúte, alebo aspoň o svojom nároku na privilégiá, imunity alebo výnimky; v prípade pochybností sa možno obrátiť aj na príslušné ministerstvo zahraničných vecí. Cezhraniční pracovníci Bod 4 pridáva k pôvodnému textu, ktorý uvádzal možnosť vykonávať u cezhraničných pracovníkov náhodné kontroly, princíp, že cezhraniční pracovníci by automaticky mali mať nárok na akékoľvek praktické zjednodušenie zavedené podľa režimu malého pohraničného styku, najmä právo prekračovať hranice na vyhradených priechodoch alebo cez vyhradené koridory a výnimku z povinnosti pečiatkovania cestovného dokladu. To je dané faktom, že cezhraniční pracovníci nemôžu byť pokrytí návrhmi na malý pohraničný styk, ktoré sa vzťahujú len na krátkodobé pobyty. Maloletí Bod 5 o maloletých (v súčasnosti bod 6.8) v prvom rade uvádza, že táto kategória musí pri vstupe aj výstupe podliehať rovnakým kontrolám ako dospelí. Jestvujúce ustanovenia boli posilnené na základe iniciatívy predloženej talianskym predsedníctvom 2. októbra 2003 (dokument Rady 13124/03 FRONT 133 COMIX 588). V prípade maloletých v sprievode dospelých dostala pohraničná stráž navyše povinnosť vykonávať mimoriadne kontroly (v prípade potreby oddelené rozhovory s maloletým), ak existujú závažné dôvody pre podozrenie, že maloletý bol nezákonne odňatý z opatery osoby, ktorá ho má podľa zákona v rodičovskej starostlivosti. Čo sa týka maloletých bez sprievodu, pohraničná stráž musí najmä pri výstupných kontrolách dávať osobitný pozor - dôkladnými kontrolami cestovných dokladov a sprievodných dokumentov o dôvode cesty a o údajoch o ceste - aj na to, aby neopúšťali územie bez povolenia osoby (osôb), ktorá (ktoré) ho má (majú) v rodičovskej opatere. Hlava III - Vnútorné hranice Článok 18 Článok 18 ods. 1 potvrdzuje princíp, že hraničné kontroly osôb, bez ohľadu na ich národnosť, sú na vnútorných hraniciach zrušené v súlade so Schengenským acquis (článok 2 ods. 1 Dohovoru) a s cieľom stanoveným článkom 14 Zmluvy o ES. Z toho vyplýva, že prekročenie vnútornej hranice by nemalo byť príležitosťou na kontroly alebo formality, a že vlastne každý môže vnútorné hranice prekročiť na ktoromkoľvek priechode. Všetky rutinné a náhodné kontroly ľudí prechádzajúcich cez vnútorné hranice sú nezlučiteľné s myšlienkou o oblasti bez hraníc, a teda sú zakázané (bez toho, aby boli dotknuté články 20 až 24 tohto nariadenia). Prekročenie vnútornej hranice medzi dvomi členskými štátmi uplatňujúcimi Schengenské acquis by sa nemalo posudzovať inak než pohyb medzi regiónmi, provinciami alebo inými správnymi podrozdeleniami členského štátu. Článok 19 Článok 19 preberá a rozširuje článok 2 ods. 3 Schengenského dohovoru. V bode a) je uvedené, že na celom území sú povolené kontroly osôb pri výkone všeobecných policajných právomocí. Z toho vyplýva, že kontroly na tomto základe v pohraničných oblastiach nie sú nekompatibilné s právom prekročiť vnútorné hranice bez kontroly za predpokladu, že sa vykonávajú rovnakou frekvenciou a intenzitou ako kontroly na území všeobecne. Členský štát teda nemôže vytvoriť ustanovenia uplatniteľné výlučne pre pohraničnú oblasť vnútorných hraníc, ktorými napríklad vymedzí zónu, kde sa budú vykonávať náhodné alebo vizuálne kontroly totožnosti, ktoré sa nerobia nikde inde v krajine. Neprijateľné sú dokonca i menšie kontroly v pohraničnej oblasti alebo v susedných oblastiach. Rozhodujúcim faktorom týchto kontrol je ich účel. Bod b) umožňuje príslušným orgánom, prístavným a letiskovým úradníkom alebo dopravcom vykonávať bezpečnostné kontroly osôb v prístavoch a na letiskách pri nástupe alebo pred nástupom do lietadla alebo na loď. Tieto kontroly majú zabezpečiť, aby cestujúci nemali pri sebe zbrane alebo iné nebezpečné predmety alebo látky. Slúžia aj na overenie totožnosti cestujúceho, ak má lístok vystavený na meno. Môžu byť užitočné aj tam, kde by mohlo dôjsť k ohrozeniu verejného poriadku alebo bezpečnosti cestujúcich pri nástupe výtržníkov na palubu. Body c) a d) uvádzajú, že nariadenie neovplyvňuje povinnosť mať pri sebe doklady, ak je uvedená vo vnútroštátnych právnych predpisoch členského štátu, ani povinnosť občanov tretích krajín nahlásiť svoju prítomnosť na území ktoréhokoľvek členského štátu podľa vnútroštátnych právnych predpisov v súlade s právom Spoločenstva (najmä článkom 22 Schengenského dohovoru týkajúceho sa prihlasovania pri vstupe). Článok 20 Zrušenie kontrol osôb na vnútorných hraniciach by nemalo ohrozovať bezpečnosť v bezhraničnej oblasti. Na zachovanie vysokej úrovne bezpečnosti sa zavádzajú postranné opatrenia. Môžu však existovať mimoriadne rizikové situácie, na ktoré tieto právne nástroje neponúkajú adekvátnu reakciu, a v ktorých môže byť potrebné znova zaviesť kontroly osôb na vnútorných hraniciach. Tento článok, inšpirovaný článkom 2 ods. 2 Schengenského dohovoru, stanovuje podmienky, za ktorých môže členský štát znova zaviesť kontroly, a postup, ktorý sa pri tom bude dodržiavať. Ako je v súčasnosti uvedené v Schengenskom dohovore, členský štát môže znova zaviesť hraničné kontroly na svojich vnútorných hraniciach v prípade závažného ohrozenia verejného poriadku, verejného zdravia alebo vnútornej bezpečnosti. Verejné zdravie bolo pridané preto, lebo v článku 5 sa tiež nachádza medzi podmienkami pre vstup (pozri pripomienku k tomuto článku). Tento návrh hovorí, že hrozba pre verejný poriadok, verejné zdravie alebo vnútornú bezpečnosť musí byť závažná. To vysvetľuje, že táto bezpečnostná klauzula je úplne výnimočným opatrením. Keďže ide o výnimočné opatrenie, znovuzavedenie kontrol na vnútorných hraniciach môže byť len dočasné, najviac na 30 dní. Táto maximálna lehota je ďalej obmedzená odsekom 1, ktorý odráža princíp proporcionality tým, že rozsah a trvanie kontrol nemôže presahovať rozsah a trvanie nevyhnutne potrebné v odpovedi na závažnú hrozbu. Skúsenosti ukazujú, že odkedy funguje Schengen, obdobie, na ktoré boli opäť zavedené kontroly, zvyčajne netrvá ani 30 dní, čiže tento limit sa zdá byť v praxi zdôvodnený. Je však, pravdaže, celkom možné, že závažná hrozba môže trvať dlhšie než 30 dní. V takom prípade možno kontroly zachovať na ďalšie 30-dňové obdobie s možnosťou obnovenia (odsek 2). Postup predlžovania je stanovený článkom 23. Článok 21 Postup znovuzavedenia kontrol na vnútorných hraniciach uvedený v Schengenskom dohovore treba upraviť tak, aby bol plne kompatibilný s inštitucionálnym usporiadaním Únie, lebo v čase zaraďovania Schengenského acquis do rámca Únie neboli všetky inštitucionálne prvky acquis prispôsobené inštitucionálnemu usporiadaniu Únie. Po rozložení Schengenského acquis na prvý a tretí pilier[39] Rada v článku 62 ods. 1 Zmluvy o ES určila za právny základ pre prekračovanie vnútorných hraníc prvý pilier. Z toho vyplýva, že Komisia ako ochranca Zmlúv sa musí výslovne zapojiť do procesu dočasného znovuzavedenia kontrol na vnútorných hraniciach. Kandidátsky členský štát musí pre navrhované rozhodnutie uviesť dôvody, upresniť udalosti, ktoré predstavujú závažnú hrozbu pre verejný poriadok, vnútornú bezpečnosť alebo verejné zdravie, a v príslušných prípadoch aj opatrenia, ktoré žiada v ostatných členských štátov zaviesť po rozhodnutí o znovuzavedení kontrol, aby sa ostatné členské štáty mohli na toto opatrenie okamžite pripraviť. V rozhodnutí Schengenského výkonného výboru z 20. decembra 1995 (SCH/Com-ex (95) 20, rev.2) sa už uvádza aj povinnosť oznamovať tieto informácie. Komisia a ostatné členské štáty budú tieto informácie konzultovať v Rade z dôvodu zlepšenia spoločného postupu a zorganizovania opatrení na vzájomnú spoluprácu medzi členskými štátmi v prípade potreby (ako napríklad zákaz opustiť územie pre recidivistov, alebo rozšírenie policajnej spolupráce). Tu majú príležitosť aj posúdiť, aké ďalšie opatrenia možno prijať, a v každom prípade vymedziť hranice, na ktorých sa budú vykonávať kontroly. Konzultácia sa môže využiť aj na zrevidovanie proporcionality v súvislosti s udalosťou, ktorá podnietila znovuzavedenie kontrol na vnútorných hraniciach, a neodmysliteľnými rizikami. A počas, alebo po udalostiach, ktoré závažne ohrozujú verejný poriadok, môžu byť za účelom výmeny informácií vyslaní aj policajní a styční dôstojníci, aby tieto kontroly boli správne zacielené. Tu treba vziať do úvahy nariadenie Rady o bezpečnosti na zasadaniach Európskej rady a iných porovnateľných podujatiach (dokument Rady 13915/03 ENFOPOL 92 COMIX 642, 4.11.2003), ktoré zdôrazňuje potrebu zapojiť aj spravodajské služby, aby sa opatrenia zacielili na osoby, u ktorých sú závažné dôvody veriť, že ich úmyslom je vstúpiť do členského štátu s cieľom narušiť verejný poriadok a bezpečnosť na podujatí, alebo spáchať trestné činy v súvislosti s udalosťou. Príležitosť možno využiť aj na vykonanie inventúry skúseností a na zistenie, čo funguje, a čo treba zlepšiť. Z pohľadu vyššie uvedenej konzultácie a na základe poskytnutých informácií vydá Komisia stanovisko najmä pre zrevidovanie proporcionality v súvislosti s udalosťou, ktorá podnietila znovuzavedenie kontrol na vnútorných hraniciach, a neodmysliteľnými rizikami. Konzultácia bude povinná a bude sa konať aspoň 15 dní pred znovuzavedením hraničných kontrol s výnimkou naliehavých prípadov, kde si verejný poriadok, verejné zdravie alebo vnútorná bezpečnosť vyžaduje okamžitú odpoveď (pozri článok 22). Článok 22 Týmto článkom sa riadi núdzový postup v prípadoch, kde štandardný postup článku 21 nie je primeraný, a povinnosť jednoducho oznámiť Komisii a členským štátom, že na vnútorných hraniciach sa znovu zavádzajú kontroly, na základe poskytnutých informácií o dôvodoch pre použitie núdzového postupu. Článok 23 Predĺženie výnimočného znovuzavedenia kontrol na vnútorných hraniciach, kde pretrváva závažná hrozba dlhšie ako 30 dní, musí prekonzultovať Komisia a ostatné členské štáty. Komisia vydá k predĺženiu stanovisko. Článok 24 Tento článok hovorí o spoločnej aktivácii bezpečnostnej klauzuly v prípade výnimočne závažnej hrozby pre verejný poriadok, vnútornú bezpečnosť alebo verejné zdravie, ktorá sa dotýka niekoľkých členských štátov, napríklad v prípade cezhraničnej teroristickej hrozby. Definícia "cezhraničnej teroristickej hrozby" v článku 36 bola dohodnutá Výborom dňa 23. novembra 2001 (dokument Rady 14181/1/01, 30. novembra 2001, ENFOPOL 134 REV 1) takto: a) bezprostredná hrozba, alebo simultánne alebo synchronizované vykonanie niekoľkých teroristických útokov v niekoľkých členských štátoch; b) teroristický útok mimoriadnej závažnosti, kde existujú závažné dôvody veriť, že páchatelia alebo spolupáchatelia môžu vycestovať do iných členských štátov; c) bezprostredná hrozba teroristického útoku mimoriadnej závažnosti v jednom alebo viacerých členských štátoch, kde sú závažné dôvody veriť, že páchatelia alebo spolupáchatelia môžu pochádzať z iných členských štátov. Toto opatrenie je zdôvodnené faktom, že hrozba je cezhraničná, alebo že jeden alebo viaceré členské štáty požiadali o podporu svojho úsilia čeliť výnimočnému bezpečnostnému riziku. V takejto situácii môže Rada rozhodnúť, že všetky členské štáty musia okamžite znova zaviesť kontroly na všetkých vnútorných hraniciach, príp. na určitých hraniciach všetkých alebo niekoľkých členských štátov, napríklad vo vnútornej leteckej doprave. Rada rozhodne o odstránení týchto výnimočných opatrení okamžite, ako prestane jestvovať výnimočne závažná hrozba. O výnimočných opatreniach musí byť bez meškania informovaný aj Európsky parlament. Tento článok neovplyvňuje žiadne bezprostredné a sprievodné rozhodnutie prijaté členským štátom vzhľadom na znovuzavedenie kontrol na vnútorných hraniciach v núdzových prípadoch podľa článku 22. Článok 25 Tento článok hovorí, že tam, kde sa opäť zavedú kontroly na vnútorných hraniciach, platia relevantné ustanovenia hlavy II tohto nariadenia. Článok 26 Ako sa v súčasnosti uvádza v Schengenskom acquis, príslušný členský štát musí uplatnenie svojho rozhodnutia o znovuzavedení kontrol na vnútorných hraniciach ohlásiť. V dôsledku inštitucionálneho rámca Únie musí toto hlásenie dostať aj Komisia a Parlament. Článok 27 Tento článok hovorí o povinnosti vhodným spôsobom informovať verejnosť o znovuzavedení kontrol, pokiaľ táto informácia nemusí byť zachovaná v tajnosti z dôvodov bezpečnosti alebo verejného poriadku. Článok 28 Tento článok umožňuje zachovať mlčanlivosť o informáciách poskytnutých v spojitosti so znovuzavedením a predĺžením kontrol, aby nedošlo k ohrozeniu bezpečnosti členského štátu, ktorý čelí závažnej hrozbe pre verejný poriadok, vnútornú bezpečnosť alebo verejné zdravie. Hlava IV - Záverečné ustanovenia Článok 29 Tento článok uvádza, že prílohy I až XII k tomuto nariadeniu sa budú meniť a dopĺňať v súlade s postupom výboru uvedeným v článku 30. Dôvodom pre navrhnutie použitia komisionálneho postupu je, že prílohy obsahujú opatrenia, ktorými sa implementujú všeobecné pravidlá pre kontroly na vnútorných hraniciach uvedené v hlave II tohto nariadenia. Článok 30 Toto je štandardný článok o postupoch výboru, ktoré sa budú dodržiavať pri prijímaní opatrení na implementáciu nariadenia v súlade s rozhodnutím 1999/468/ES. Regulačná procedúra sa uvádza preto, lebo sa týka opatrení všeobecného rozsahu v zmysle článku 2 nariadenia; uplatňujú sa články 5 a 7 nariadenia. Lehota podľa článku 5 ods. 6 rozhodnutia 1999/468/ES, v rámci ktorej má Rada predložiť svoje rozhodnutie prijaté kvalifikovanou väčšinou k návrhu Komisie na opatrenia, ktoré sa majú prijať, ak tieto opatrenia nie sú v súlade so stanoviskom Výboru, je stanovená na dva mesiace. Článok 31 Tento článok stanovuje územnú pôsobnosť nariadenia. Ako je uvedené v článku 138 Schengenského dohovoru, ktorý určuje rozsah pôsobnosti ustanovení Dohovoru, odsek 1 uvádza, že nariadenie sa nebude uplatňovať na neeurópskych územiach Francúzskej republiky a Holandského kráľovstva. Odsek 2 uvádza, že ustanovenia tohto nariadenia nebudú nepriaznivo ovplyvňovať špeciálne pravidlá uplatňované v mestách Ceuta a Melilla podľa definície v Záverečnom akte Zmluvy o pristúpení Španielskeho kráľovstva k Schengenskému dohovoru. Článok 32 Z dôvodu zachovania transparentnosti a jasnosti v práve sa od členských štátov vyžaduje oznámiť svoje vnútroštátne ustanovenia uzákonené podľa článku 17, písmená c) a d). Tieto sa budú z dôvodu zabezpečenia ich publicity uverejňovať v Úradnom vestníku Európskej únie (séria C). Článok 33 Tento článok sa zaoberá správou o uplatňovaní hlavy III (Vnútorné hranice), ktorá bude predložená najneskôr tri mesiace po nadobudnutí účinnosti. V tejto správe bude Komisia venovať osobitnú pozornosť akýmkoľvek ťažkostiam vyplývajúcim zo znovuzavedenia kontrol na vnútorných hraniciach a v príslušných prípadoch predloží návrhy zamerané na riešenie týchto problémov. Článok 34 Odseky 1 a 2 špecifikujú, ktoré ustanovenia sú týmto nariadením zrušujú a nahradzujú: - články 2 až 8 Dohovoru týkajúce sa prechodu vnútorných hraníc (článok 2) a vonkajších hraníc (články 3 až 8); - Spoločná príručka a jej prílohy; - niektoré rozhodnutia schengenského výkonného výboru: rozhodnutie SCH/Com-ex (94)17, rev. 4 o zavedení a uplatňovaní schengenských dohôd na veľkých a malých letiskách; a rozhodnutie SCH/Com-ex(95)20, rev.2, o postupe uplatňovania článku 2 ods. 2 Dohovoru o implementácii Schengenskej dohody; - príloha 7 Spoločných konzulárnych pokynov, ktorá sa týka referenčných súm každoročne určovaných vnútroštátnymi orgánmi na účely prekročenia hraníc, je už zakomponovaná v prílohe III k tomuto nariadeniu; - nariadenie (ES) č. 790/2001, ktoré vyhradzuje Rade vykonávacie právomoci vzhľadom na niektoré podrobné ustanovenia a praktické postupy pre vykonávanie hraničných kontrol a sledovania, lebo postup uvedený v článku 30 na zmenu a doplnenie príloh k tomuto nariadeniu nahrádza postupy uvedené v článkoch 1 a 2 tohto nariadenia. Odsek 2 ďalej odkazuje na korelačnú tabuľku v prílohe XIII, ktorá špecifikuje ustanovenia tohto nariadenia, ktoré nahrádzajú ustanovenia Dohovoru, Spoločnej príručky a iných schengenských rozhodnutí, ktoré sú nahradené tak, že každý odkaz na staré ustanovenia možno podľa nového nariadenia riadne preštudovať. Článok 35 Toto je štandardná klauzula o nadobudnutí účinnosti a priamom uplatňovaní. Uplatňovanie nariadenia sa odkladá o šesť mesiacov od dátumu nadobudnutia účinnosti z dôvodu rozsahu uplatňovania a potreby riadne inštruovať členov pohraničnej stráže a prípadne vypracovať pre nich praktického sprievodcu. PRÍLOHAUstanovenia Spoločnej príručky, ktoré neboli prevzaté +++++ TABLE +++++ 2004/0127 (CNS) Návrh NARIADENIE RADY ktorým sa ustanovuje kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice RADA EURÓPSKEJ ÚNIE, so zreteľom na Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva, a najmä na jej články 62 ods. 1 a ods. 2 písm. a), so zreteľom na návrh Komisie,[40] so zreteľom na stanovisko Európskeho parlamentu,[41] keďže: Podľa článku 62 ods. 1 Zmluvy navrhovanie opatrení, ktoré zabezpečujú nevykonávanie kontrol u osôb prekračujúcich vnútorné hranice, tvorí súčasť cieľa Únie vytvoriť oblasť bez vnútorných hraníc, kde je zabezpečený voľný pohyb osôb ako ho uvádza článok 14 Zmluvy. V súlade s článkom 61 Zmluvy musí byť vytvorenie oblasti, v ktorej sa osoby môžu voľne pohybovať, chránené ďalšími opatreniami. Takýmto opatrením je spoločná politika o prekračovaní vonkajších hraníc uvedená v článku 62 ods. 2 Zmluvy. Prijatie spoločných opatrení o prekračovaní vnútorných hraníc osobami a o kontrolách na vonkajších hraniciach musí odrážať Śchengenské acquis zahrnuté do rámca Európskej únie, a najmä príslušné ustanovenia Dohovoru o implementácii Schengenskej dohody zo 14. júna 1985[42] a Spoločnej príručky.[43] Čo sa týka kontrol na vonkajších hraniciach, vytvorenie "spoločnej zbierky" zákonov, predovšetkým konsolidáciou a vývojom acquis, je jedným zo základných komponentov spoločnej politiky riadenia vonkajších hraníc podľa definície v oznámení Komisie zo 7. mája 2002 K integrovanému riadeniu vonkajších hraníc členských štátov Európskej únie.[44] Tento cieľ bol zahrnutý do Plánu pre riadenie vonkajších hraníc členských štátov Európskej únie, ktorý schválila Rada 13. júna 2002 a parafovala Európska rada v Seville v dňoch 21. a 22. júna 2002 a Európska rada v Thessalonikách v dňoch 19. a 20. júna 2003. Definícia spoločných pravidiel voľného pohybu osôb cez hranice nespochybňuje ani neovplyvňuje práva na voľný pohyb, ktoré využívajú občania Únie a ich rodinní príslušníci a občania tretích krajín a ich rodinní príslušníci, ktorí podľa dohôd medzi Spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a týmito krajinami na druhej strane využívajú práva na voľný pohyb ekvivalentné právam občanov Únie. Hraničné kontroly sú v záujme nielen štátov, na vonkajších hraniciach ktorých sa vykonávajú, ale všetkých členských štátov, ktoré zrušili kontroly na svojich vnútorných hraniciach. Musia pomáhať bojovať proti nezákonnej imigrácii a obchodovaniu s ľuďmi a zabrániť akémukoľvek ohrozeniu vnútornej bezpečnosti, verejného poriadku, verejného zdravia a medzinárodných vzťahov členských štátov. Vykonávanie hraničných kontrol musí byť úmerné týmto cieľom. Hraničné kontroly nezahŕňajú len kontroly osôb na autorizovaných hraničných priechodoch, ale aj sledovanie hraníc medzi týmito priechodmi. Preto je potrebné stanoviť podmienky, kritériá a podrobné opatrenia, ktorými sa budú riadiť kontroly na priechodoch a sledovanie hraníc. Treba vydať ustanovenie o uvoľnených kontrolách na vonkajších hraniciach v prípade výnimočných a nepredvídaných okolností. S cieľom skrátiť čakanie osôb využívajúcich právo Spoločenstva na voľný pohyb, ktoré zvyčajne podliehajú len kontrole totožnosti, mali by sa na hraničných priechodoch vonkajších hraníc, ak to okolnosti dovoľujú, zabezpečiť oddelené koridory identifikované minimálnymi jednotnými indikáciami vo všetkých členských štátoch. Oddelené koridory by sa mali zabezpečiť na medzinárodných letiskách. Členské štáty musia zabezpečiť, aby kontrolné postupy nepredstavovali veľkú prekážku pre obchod a sociálnu a kultúrnu výmenu na vonkajších hraniciach. Na to by mali nasadiť dostatočné počty pracovníkov a prostriedkov. Členské štáty určia vnútroštátnu službu, resp. služby zodpovedné za úlohy pohraničnej stráže v súlade so svojimi vnútroštátnymi predpismi. Ak je v jednom a tom istom štáte zodpovedná za tieto úlohy viac ako jedna služba, musí medzi nimi existovať úzka a stála spolupráca. Prevádzkovú spoluprácu medzi členskými štátmi a pomoc v súvislosti s hraničnými kontrolami bude riadiť a koordinovať "Európska agentúra pre riadenie prevádzkovej spolupráce na vonkajších hraniciach členských štátov" založená nariadením (ES) č. ....[45] Pri prechode cez vnútorné hranice by sa nemali vykonávať kontroly ani ukladať formality len z dôvodu prekročenia tejto hranice. Napriek všetkému však musí byť jasné, že toto nariadenie sa netýka kontrol vykonávaných podľa všeobecných politických právomocí a bezpečnostných kontrol osôb identických s kontrolami vykonávanými na vnútroštátnych leteckých linkách, možností členských štátov vykonávať výnimočné kontroly batožiny v súlade s nariadením Rady (EHS) č. 3925/91 o zrušení kontrol a formalít týkajúcich sa príručnej a podanej batožiny u osôb, ktoré uskutočňujú lety a námorné cesty vnútri Spoločenstva[46] a vnútroštátnych právnych predpisov o povinnosti mať pri sebe cestovný doklad alebo preukaz totožnosti, ani požiadavky, aby osoby oznamovali orgánom svoju prítomnosť na území daného členského štátu. Členský štát by mal mať aj možnosť dočasne znovu zaviesť kontroly na svojich hraniciach v prípade závažného ohrozenia svojho verejného poriadku, vnútornej bezpečnosti alebo verejného zdravia. Podmienky a postupy pre tento krok musia byť stanovené tak, aby zaručovali výnimočný charakter opatrenia a princíp proporcionality. V prípade mimoriadne závažného ohrozenia verejného poriadku, vnútornej bezpečnosti alebo verejného zdravia, ktoré postihuje jeden alebo viacero členských štátov, Rada musí byť v takej pozícii, aby mohla okamžite rozhodnúť o znovuzavedení kontrol na všetkých vnútorných hraniciach, prípadne na určitých hraniciach všetkých, alebo niekoľkých členských štátov. Rozsah a trvanie kontrol musí byť obmedzené na nevyhnutné minimum potrebné v odpovedi na túto hrozbu. V oblasti, kde sa osoby môžu voľne pohybovať, musí znovuzavedenie kontrol osôb na vnútorných hraniciach zostať výnimočné, a členské štáty, ktoré toto opatrenie použijú, musia následne podrobne informovať ostatné členské štáty a Komisiu o dôvodoch, ktoré ich viedli k zavedeniu alebo rozšíreniu opatrenia na viac ako 30 dní, aby sa mohli zapojiť do debaty a spoločne zvážiť, či nie sú možné alternatívne opatrenia. Zaslaná informácia sa musí dať klasifikovať ako dôverná alebo tajná. Členský štát, ktorý uplatnil bezpečnostnú klauzulu, musí ostatným členským štátom, Európskemu parlamentu a Komisii nahlásiť odvolanie kontrol. Aj verejnosť musí byť vhodným spôsobom informovaná o znovuzavedení kontrol na vnútorných hraniciach a o autorizovaných hraničných priechodoch, ak to nevylučujú dôvody pre znovuzavedenie kontrol. Treba vydať ustanovenie na postup umožňujúci Komisii prijať podrobné praktické pravidlá, ktorými sa budú riadiť hraničné kontroly. Opatrenia potrebné na implementáciu tohto nariadenia by mali byť prijaté podľa rozhodnutia Rady 1999/468/ES z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích právomocí prenesených na Komisiu.[47] Cieľ navrhovanej akcie, najmä stanovenie pravidiel uplatňovaných na pohyb osôb cez hranice, priamo ovplyvňuje Acquis Spoločenstva o vonkajších a vnútorných hraniciach, a teda ho členské štáty nemôžu uspokojivo dosiahnuť, ak budú konať samostatne, Spoločenstvo môže prijať opatrenia v súlade s princípom subsidiarity uvedeným v článku 5 Zmluvy. V súlade s princípom proporcionality uvedeným v tomto článku nezachádza toto nariadenie ďalej, než je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa. Toto nariadenie rešpektuje základné práva a dodržiava princípy uznávané najmä Chartou základných práv Európskej únie. Bude sa implementovať v súlade s povinnosťami členských štátov týkajúcimi sa medzinárodnej ochrany a nevydávania. Toto nariadenie nahrádza Spoločnú príručku a ustanovenia Dohovoru o implementácii Schengenskej dohody zo 14. júna 1985 o prekračovaní vnútorných a vonkajších hraníc. Mali by sa zrušiť aj rozhodnutia schengenského výkonného výboru z 22. decembra 1994 (SCH/Com-ex (94)17, rev. 4)[48] a z 20. decembra 1995 (SCH/Com-ex (95) 20, rev. 2)[49] a nariadenie Rady (ES) č. 790/2001 z 24. apríla 2001, ktorým sa Rade vyhradzujú vykonávacie právomoci vo vzťahu k určitým podrobným ustanoveniam a praktickým postupom na vykonávanie hraničných kontrol a dozoru.[50] Derogáciou od článku 299 Zmluvy sú jedinými územiami Francúzska a Holandska, na ktoré sa toto nariadenie uplatňuje, ich územia v Európe. Tým nie sú ovplyvnené špecifické opatrenia uplatňované v mestách Ceuta a Melilla podľa definície v Akte o pristúpení Španielskeho kráľovstva na Dohovor o vykonávaní Schengenskej dohody zo 14. júna 1985.[51] V súlade s článkami 1 a 2 Protokolu o postoji Dánska pripojenému k Zmluve o Európskej únii a k Zmluve o založení Európskeho spoločenstva sa Dánsko nezúčastní prijímania tohto nariadenia, a teda nie je ním viazané, ani sa od neho nebude žiadať jeho uplatňovanie. Keďže toto nariadenie stavia na Schengenskému acquis podľa ustanovení hlavy IV Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva, Dánsko sa v rámci lehoty šesť mesiacov od prijatia tohto nariadenia Radou rozhodne, či ho bude implementovať vo svojom vnútroštátnom práve alebo nie, ako je uvedené v článku 5 protokolu. Čo sa týka Islandu a Nórska, toto nariadenie predstavuje vývoj ustanovení Schengenského acquis v zmysle dohody uzavretej medzi Radou Európskej únie a Islandskou republikou a Nórskym kráľovstvom o pripojení týchto dvoch štátov k implementácii, uplatňovaniu a vývoju Schengenského acquis[52], ktoré spadá do oblasti uvedenej v článku 1 bod B rozhodnutia Rady 1999/437/ES zo 17. mája 1999 o určitých opatreniach na uplatňovanie tejto Dohody.[53] Toto nariadenie predstavuje vývoj ustanovení Schengenského acquis, na ktorých sa nezúčastňuje Spojené kráľovstvo v súlade s rozhodnutím Rady 2000/365/ES z 29. mája 2000, ktoré sa týka požiadavky Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska zúčastňovať sa na niektorých ustanoveniach Schengenského acquis.[54] Spojené kráľovstvo sa teda nezúčastňuje prijímania tohto nariadenia a nie je ním viazané, ani nepodlieha jeho uplatňovaniu. Toto nariadenie predstavuje vývoj ustanovení Schengenského acquis, na ktorých sa nezúčastňuje Írsko v súlade s rozhodnutím Rady 2002/192/ES z 28. februára 2002 o požiadavke Írska zúčastňovať sa na niektorých ustanoveniach Schengenského acquis.[55] Írsko sa teda nezúčastňuje prijímania tohto nariadenia a nie je ním viazané, ani nepodlieha jeho uplatňovaniu. Toto nariadenie predstavuje akt, ktorý buduje na Schengenskom acquis alebo s ním inak súvisí v zmysle článku 3 ods. 1 Aktu o pristúpení z r. 2003, s výnimkou hlavy III, na ktorú sa vzťahujú ustanovenia článku 3 ods. 2 Aktu o pristúpení z r. 2003, PRIJALA TOTO NARIADENIE: Hlava IVšeobecné ustanovenia ČLÁNOK 1PREDMET Toto nariadenie stanovuje pravidlá, ktorými sa riadi pohyb osôb cez vonkajšie a vnútorné hranice v Európskej únii. Článok 2Definície Na účely tohto nariadenia budú platiť nasledujúce definície: 1) "vnútorné hranice" znamenajú: a) spoločné pozemné hranice členských štátov; b) letiská členských štátov pre vnútorné lety; c) námorné a jazerné prístavy členských štátov pre pravidelné trajektové spojenia; 2) "vonkajšie hranice" znamenajú pozemné a morské hranice členských štátov a ich letiská, morské prístavy a jazerné prístavy za predpokladu, že nie sú vnútornými hranicami; 3) "vnútorný let" znamená akýkoľvek let výlučne na územia alebo z území členských štátov, ktorý nie je prerušený pristátím na území tretieho štátu; 4) "pravidelné trajektové spojenie" znamená akékoľvek spojenie trajektom medzi tými istými dvoma alebo viacerými prístavmi nachádzajúcimi sa na území členských štátov, ktorý nezastavuje v žiadnych prístavoch mimo územia členských štátov a prepravuje cestujúcich a vozidlá podľa uverejneného grafikonu, alebo s takou pravidelnosťou a frekvenciou, ktorá predstavuje uznateľné systematické série; 5) "občan tretej krajiny" znamená akúkoľvek osobu, ktorá nie je občanom Únie v zmysle článku 17 ods. 1 Zmluvy; 6) "občan tretej krajiny, na ktorého bolo vydané upozornenie na účely odoprenia vstupu" znamená akéhokoľvek občana tretej krajiny, na ktorého bolo vydané upozornenie na účely odoprenia vstupu v Schengenskom informačnom systéme v súlade s článkom 96 Schengenského dohovoru; 7) "osoby využívajúce právo Spoločenstva na voľný pohyb" znamená: a) občanov Únie v zmysle článku 17 ods. 1 Zmluvy a občanov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie využívajúceho právo na voľný pohyb, na ktorého sa vzťahuje smernica 2004/38/ES[56] z 29. apríla 2004, b) občanov tretích krajín a ich rodinných príslušníkov bez ohľadu na ich národnosť, ktorí podľa dohôd medzi Spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a týmito krajinami na strane druhej využívajú práva voľného pohybu ekvivalentné právam občanov Únie; 8) "hraničný priechod" znamená akýkoľvek hraničný priechod autorizovaný príslušnými orgánmi na prekročenie vonkajších hraníc, či už pozemných, morských alebo vzdušných hraníc; 9) "hraničná kontrola" znamená kontrolu vykonávanú na hranici v odpovedi výlučne na úmysel prekročiť túto hranicu bez ohľadu na akékoľvek ďalšie úvahy. Pokrýva: a) kontroly vykonávané na autorizovaných hraničných priechodoch v súlade s týmto nariadením na zisťovanie, či osoby, ich vozidlá a predmety v ich vlastníctve môžu byť oprávnené vstúpiť na územie členských štátov, alebo oprávnené ho opustiť; b) sledovanie hraníc mimo autorizovaných hraničných priechodov a určené hodiny v súlade s týmto nariadením, ktoré zabraňuje osobám obchádzať hraničné priechody, aby sa vyhli kontrolám, a nelegálne vstupovať na územie členských štátov alebo ho opúšťať; 10) "člen pohraničnej stráže" znamená akéhokoľvek štátneho zamestnanca prideleného na hraničný priechod alebo k vonkajšej pozemnej alebo morskej hranici, alebo do bezprostrednej blízkosti tejto hranice, ktorý je v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi každého členského štátu zodpovedný za vykonávanie úloh hraničnej kontroly; 11) "malý pohraničný styk" znamená špecifické pravidlá o prekračovaní hraníc osobami bývajúcimi v pohraničných oblastiach podľa definície v nariadení (ES) č. ... o založení režimu malého pohraničného styku na vonkajších pozemných hraniciach členských štátov;[57] 12) "dopravca" znamená