EURÓPSKA KOMISIA V Bruseli7. 7. 2016 COM(2016) 448 final SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE na základe článku 10 rámcového rozhodnutia Rady 2008/841/SVV z 24. októbra 2008 o boji proti organizovanému zločinu



SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE na základe článku 10 rámcového rozhodnutia Rady 2008/841/SVV z 24. októbra 2008 o boji proti organizovanému zločinu 1.Úvod 1.1.Súvislosti Prvé kroky ku kriminalizácii trestných činov spojených so zločineckou organizáciou sa v Európskej únii uskutočnili v roku 1998 prijatím jednotnej akcie 98/733/SVV, ktorou sa stanovuje, že účasť v zločineckej organizácii je v členských štátoch Európskej únie trestným činom. Týmto nástrojom, prijatým Radou na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii, sa do medzinárodného práva zaviedla definícia organizovaného zločinu. Po ňom nasledoval Dohovor Organizácie Spojených národov proti nadnárodnému organizovanému zločinu (ďalej len „UNTOC“) prijatý rezolúciou Valného zhromaždenia 55/25 z 15. novembra 2000, ktorý sa stal hlavným medzinárodným nástrojom v boji proti nadnárodnému organizovanému zločinu. Európska únia (predtým Európske spoločenstvo) sa zúčastnila na rokovaniach o tomto dohovore, podpísala ho a je jeho zmluvnou stranou. Komisia predložila 19. januára 2005 návrh rámcového rozhodnutia o boji proti organizovanému zločinu. Snažila sa stavať na úspechoch tak jednotnej akcie 98/733/SVV, ako aj dohovoru UNTOC a zabezpečiť pritom väčšiu konzistentnosť aproximácie s cieľom účinnejšie bojovať proti organizovanému zločinu na úrovni EÚ. Výsledok rokovaní bol menej ambiciózny než pôvodný návrh. Komisia sa rozhodla vydať s podporou Francúzska a Talianska vyhlásenie spochybňujúce pridanú hodnotu nástroja z hľadiska dosiahnutia potrebného minimálneho stupňa aproximácie. 1.2.Hlavné prvky a účel rámcového rozhodnutia V preambule rámcového rozhodnutia Rady 2008/841/SVV z 24. októbra 2008 o boji proti organizovanému zločinu sa zdôrazňuje, že cieľom Európskej únie je zlepšiť spoločnú schopnosť Únie a členských štátov, aby mohli okrem iného bojovať proti cezhraničnému organizovanému zločinu. O dosiahnutie tohto cieľa v rámci politík EÚ v oblasti justičnej spolupráce v trestných veciach a policajnej spolupráce sa treba snažiť najmä prostredníctvom aproximácie právnych predpisov. Rozsah pôsobnosti tohto nástroja by mal preto zahŕňať trestné činy, ktoré zvyčajne páchajú zločinecké organizácie. Mal by stanoviť aj tresty zodpovedajúce závažnosti týchto trestných činov spáchaných fyzickými a právnickými osobami. Hlavným cieľom rámcového rozhodnutia je kriminalizácia trestných činov, ktoré súvisia s účasťou v zločineckej organizácii (článok 2 rámcového rozhodnutia) na základe vymedzenia pojmov uvedeného v článku 1. 1.3.Účel tejto správy a spôsob posudzovania V Európskom programe v oblasti bezpečnosti, ktorý Európska komisia prijala 28. apríla 2015, sa zdôrazňuje potreba pomôcť členským štátom rozvíjať vzájomnú dôveru, naplno využívať existujúce nástroje na výmenu informácií a posilňovať cezhraničnú operačnú spoluprácu medzi príslušnými orgánmi. Má sa to dosiahnuť lepším uplatňovaním a vykonávaním existujúcich právnych nástrojov EÚ. Z tohto dôvodu Komisia konajúca ako strážkyňa zmlúv sleduje transpozíciu príslušných nástrojov EÚ. Na základe článku 10 rámcového rozhodnutia museli členské štáty prijať potrebné vykonávacie opatrenia a do 11. mája 2010 ich oznámiť Rade aj Komisii. Komisia mala na základe týchto informácií vypracovať správu. Následne mala Rada do 11. novembra 2012 posúdiť, či členské štáty prijali opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s uvedeným rámcovým rozhodnutím. Do uplynutia lehoty na transpozíciu, teda do 11. mája 2010, predložili oznámenia Komisii len štyri členské štáty (BE, IE, CY a NL). Ďalšie členské štáty oznámili svoje transpozičné opatrenia po tomto dátume. Rámcové rozhodnutie sa od 1. decembra 2014 neuplatňuje na Spojené kráľovstvo, pretože využilo svoje právo neuplatňovať tento právny nástroj podľa článku 10 ods. 4 protokolu č. 36, ktorý je pripojený k zmluvám. Hoci Spojené kráľovstvo v minulosti prijalo vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa rámcové rozhodnutie vykonáva, a oznámilo ich Komisii, na tento členský štát sa správa nevzťahuje. Dánsko je v súlade s článkom 2 protokolu č. 22 o postavení Dánska rámcovým rozhodnutím viazané, keďže rámcové rozhodnutie bolo prijaté pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy. Opis a analýza, ktoré sú uvedené v tejto správe, vychádzajú predovšetkým z informácií poskytnutých členskými štátmi doplnených o verejne dostupné informácie a výsledky externej štúdie. Po skončení prechodného obdobia, ktoré podľa článku 10 ods. 3 protokolu č. 36 k zmluvám uplynulo 1. decembra 2014, Komisia požiadala členské štáty, aby prostredníctvom databázy vnútroštátnych vykonávacích opatrení (MNE) oznámili vnútroštátne transpozičné opatrenia pre nástroje, ktoré sú súčasťou bývalého tretieho piliera acquis, vrátane tohto rámcového rozhodnutia. V čase písania tejto správy tieto opatrenia oznámili všetky členské štáty. Správa sa zameriava na analýzu článkov 1 až 8. Nezaoberá sa článkami 9 až 12, pretože tieto ustanovenia nevyžadujú vykonávanie. Hodnotiacimi kritériami, ktoré Komisia uplatnila v prípade tejto správy, sú všeobecné kritériá prijaté v roku 2001 na účely hodnotenia vykonávania rámcových rozhodnutí (praktická účinnosť, jasnosť a právna istota, úplné uplatňovanie a dodržanie lehoty na transpozíciu). Okrem toho sa používajú aj kritériá špecifické pre toto rámcové rozhodnutie, ktoré sa ďalej podrobnejšie rozoberajú v nasledujúcej analýze jednotlivých ustanovení.

V záujme konzistentnosti sa vo vzťahu k rámcovému rozhodnutiu oddelene posudzujú vnútroštátne ustanovenia členských štátov, ktoré v súvislosti s článkom 2 zakladajú svoje systémy na samostatnom trestnom čine, a tých štátov, ktoré uplatňujú odlišné prístupy. 2.Posúdenie 2.1.Posúdenie príslušných vnútroštátnych ustanovení členských štátov, ktoré zakladajú svoje systémy na samostatnom trestnom čine Prehľad uvedený nižšie sa nevzťahuje na DK, SE a UK. Ak sa v správe uvádza „všetky členské štáty“, týka sa to teda len zvyšných 25 členských štátov. 2.1.1.Vymedzenie pojmov (článok 1) V článku 1 sa stanovujú dve definície, ktoré sú relevantné na účely vymedzenia rozsahu pôsobnosti rámcového rozhodnutia, a to definícia zločineckej organizácie a definícia štruktúrovanej skupiny. Pokiaľ ide o vymedzenie pojmu štruktúrovaná skupina („skupina, ktorá nebola vytvorená náhodne na účel bezprostredného spáchania trestného činu a ktorá nemusí mať formálne rozdelené úlohy svojich členov, pokračovanie členstva ani rozvinutú štruktúru“), tri členské štáty (BG, IE, HR) sa držali znenia rámcového rozhodnutia, kým štyri ďalšie (CZ, EE, ES, LT) uvádzajú niektoré ďalšie prvky, hlavne rozdelenie úloh alebo funkcií v zločineckej organizácii. Skupina siedmich členských štátov (BE, EL, CY, LU, RO, SK, FI) uvádza, že skupina je štruktúrovaná a jedenásť členských štátov (DE, FR, IT, LV, HU, MT, NL, AT, PL, PT, SI) vôbec neuvádza vymedzenie štruktúrovanej skupiny. Jedenásť členských štátov (BE, BG, EL, ES, LU, HU, AT, PT, RO, SK, FI) uplatňuje kritérium kontinuity („existuje dlhšie obdobie“). Vo vnútroštátnych ustanoveniach EE a LT sa hovorí o trvalej organizácii, čo potenciálne obmedzuje rozsah uplatňovania tohto ustanovenia vylúčením dočasných zločineckých organizácií. Ostatné členské štáty (CZ, DE, IE, FR, HR, IT, CY, LV, MT, NL, PL, SI) neuvádzajú tento prvok v žiadnom zo svojich vnútroštátnych právnych predpisov. Pokiaľ ide o členstvo („viac ako dve osoby páchajúce spoločne“), väčšina členských štátov (BE, BG, EE, IE, EL, ES, HR, IT, CY, LT, LU, HU, AT, PT, RO, SK, FI) priamo hovorí o minimálne troch osobách. LV obmedzuje rozsah uplatňovania na skupiny tvorené aspoň piatimi osobami. Právne predpisy CZ spomínajú minimálne dve osoby, ktoré konajú v zhode, kým šesť členských štátov (DE, FR, MT, NL, PL a SI) toto kritérium vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch neuplatňuje. Iba tri členské štáty (BE, LU, SK) uplatňujú vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch kritérium prospechu („aby priamo alebo nepriamo získali finančný alebo iný hmotný prospech“). To znamená, že v prípade všetkých ostatných členských štátov je vymedzenie pojmov širšie, čím sa rozsah uplatňovania tohto ustanovenia rozširuje aj na zločinecké organizácie, ktoré nemusia byť nevyhnutne orientované na zisk. Pokiaľ ide o predikatívne trestné činy („trestné činy, za ktoré možno uložiť trest odňatia slobody alebo ochranné opatrenie s hornou hranicou najmenej štyri roky alebo prísnejší trest“), vo vnútroštátnych právnych predpisoch sa stanovujú tieto najnižšie horné hranice trestnej sadzby trestu odňatia slobody: aspoň 3 roky v troch členských štátoch (BE, EE, CY), viac ako 3 roky v piatich členských štátoch (BG, HR, LT, AT, SI), aspoň 4 roky v štyroch členských štátoch (IE, LU, MT, FI); FI dodatočne rozšírilo rozsah uplatňovania na dva ďalšie trestné činy, pri ktorých je horná hranica trestnej sadzby menej ako štyri roky, aspoň 5 rokov v dvoch členských štátoch (FR a HU), viac ako 5 rokov v jednom členskom štáte (SK), žiadne informácie o trestnej sadzbe v prípade predikatívnych trestných činov v ôsmich členských štátoch (CZ, DE, ES, IT, NL, PL, PT, RO), čo znamená, že rozsah uplatňovania sa rozširuje na všetky trestné činy; DE obmedzuje rozsah uplatňovania vylúčením niektorých konkrétnych trestných činov spáchaných proti demokratickým zásadám právneho štátu, zoznam závažných trestných činov sa považuje za predikatívny v EL a LV; v LV tento zoznam neobsahuje všetky trestné činy s hornou hranicou trestnej sadzby trestu odňatia slobody najmenej štyri roky a nie je jasné, či ich obsahuje zoznam v EL. 2.1.2.Trestné činy súvisiace s účasťou v zločineckej organizácii (článok 2) Rámcové rozhodnutie sa zaoberá najmä kriminalizáciou konania týkajúceho sa účasti v zločineckej organizácii. Článkom 2 sa členským štátom ukladá povinnosť zabezpečiť, aby sa podľa vnútroštátnych právnych predpisov aspoň jeden z nasledujúcich typov konania považoval za trestný čin:

a) konanie osoby, ktorá s úmyslom a s vedomím cieľa a všeobecnej činnosti zločineckej organizácie alebo jej zámeru spáchať dotknuté trestné činy sa aktívne podieľa na trestnej činnosti organizácie vrátane poskytovania informácií alebo hmotných prostriedkov, náborom nových členov a všetkými druhmi financovania jej činností, s vedomím, že takáto účasť prispeje k uskutočňovaniu trestnej činnosti organizácie; b) konanie osoby, ktoré spočíva v dohode s jednou alebo niekoľkými osobami o uskutočnení činnosti, ktorá, ak sa uskutoční, povedie k spáchaniu trestných činov uvedených v článku 1, a to aj vtedy, ak sa táto osoba nepodieľa na samotnom uskutočňovaní tejto činnosti. Článok 2 bol transponovaný v takejto miere: Štyri členské štáty (BG, EL, HR, MT) vymedzujú oba trestné činy [článok 2 písm. a) a b)]. Dvadsaťjeden členských štátov (BE, CZ, DE, EE, IE, ES, FR, IT, CY, LV, LT, LU, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, FI) prevzalo iba článok 2 písm. a), čím sa účasť v zločineckej organizácii považuje za trestný čin. Vnútroštátne právne predpisy BE obmedzujú uplatňovanie trestného činu účasti v zločineckej organizácii na okolnosti týkajúce sa používania zastrašovania, hrozieb, násilia, podvodu, korupcie alebo obchodných štruktúr. V súvislosti s transpozíciou článku 2 písm. a): Šesť členských štátov (BG, FR, LV, LT, PL, SI) všeobecne odkazuje na účasť/zapojenie bez toho, aby podrobne rozviedli, o aký druh činnosti ide (páchanie trestných činov alebo iná činnosť, ktorá nemusí mať nevyhnutne trestnoprávny charakter). Osem členských štátov (BE, CZ, IE, IT, CY, LU, RO, SK) vo vymedzení pojmu výslovne hovorí o zahrnutí „inej činnosti“ do rozsahu konania, ktoré predstavuje účasť, alebo stanovilo, že účasť v zločineckej organizácii, alebo jej podpora sú trestné. Ďalších osem členských štátov (DE, EE, EL, ES, MT, NL, AT, PT) uvádza jeden alebo viac konkrétnych prípadov „inej činnosti“ obsiahnutých v rámcovom rozhodnutí (napr. poskytovanie informácií alebo hmotných prostriedkov, nábor nových členov a financovanie činností zločineckej organizácie). Tri členské štáty (HR, HU, FI) výslovne obmedzujú rozsah uplatňovania tým, že vylučujú skutočné spáchanie akýchkoľvek predikatívnych trestných činov (HR) alebo trestných činov rovnako závažných alebo závažnejších ako samostatný trestný čin (FI), alebo ho obmedzujú len na prípravu trestného činu (HU). Všetky členské štáty okrem štyroch (IE, FR, CY, HU) kriminalizujú niektoré zo závažnejších foriem účasti v zločineckej organizácii, ako je založenie, riadenie, organizovanie, podporovanie atď. Deväť členských štátov (BE, IE, EL, HR, CY, LU, AT, SK, FI) výslovne uvádza úmysel a/alebo vedomie páchateľa, čo sa týka cieľa a všeobecnej činnosti zločineckej organizácie a/alebo páchania predikatívnych trestných činov. V súvislosti s trestným činom podľa článku 2 písm. b): Dva členské štáty (EL, MT) kriminalizujú spolčenie v súvislosti s akýmkoľvek trestným činom (s výnimkou tých, ktoré sa netrestajú odňatím slobody, ako aj trestných činov podľa zákona o tlači v prípade MT). EL vylučuje predikatívne trestné činy spadajúce do rámca trestného činu účasti v zločineckej organizácii, ale zahŕňa prečiny, ak je cieľom páchateľov získať finančný alebo iný hmotný prospech alebo útočiť na život, telesnú integritu alebo reprodukčnú slobodu, pokiaľ nie je možné za ne uložiť trest odňatia slobody na menej ako jeden rok. V prípade dvoch členských štátov (BG, HR) je rozsah predikatívnych trestných činov obmedzený na trestné činy, za ktoré možno uložiť trest odňatia slobody na viac ako tri roky. Pokiaľ ide o BG, ďalšie obmedzenie sa týka cieľa získať hmotný prospech alebo nedovolený vplyv na orgány štátnej alebo miestnej samosprávy. 2.1.3.Zodpovednosť právnických osôb (článok 5) Toto ustanovenie je štandardným ustanovením, ktoré sa vyskytuje vo viacerých nástrojoch EÚ. Všetky členské štáty (s výnimkou CY) prijali právny predpis upravujúci trestnú alebo inú ako trestnú zodpovednosť právnických osôb zapletených do trestných činov súvisiacich s účasťou v zločineckej organizácii (článok 2). CY ratifikoval dohovor UNTOC, ale netransponoval príslušné ustanovenia do svojho vnútroštátneho právneho poriadku. Prvý odsek sa vzťahuje na zodpovednosť za trestné činy podľa článku 2 spáchané v prospech právnickej osoby ktoroukoľvek osobou, ktorá túto právnickú osobu zastupuje, prijíma v jej mene rozhodnutia alebo vykonáva kontrolu v rámci tejto právnickej osoby. Všetky členské štáty majú príslušné ustanovenia v tejto súvislosti, ale iba pätnásť z nich (CZ, DE, IE, EL, ES, IT, LV, LT, HU, AT, PL, PT, SI, SK, FI) výslovne stanovuje zodpovednosť za nedostatok dohľadu alebo kontroly zo strany osoby uvedenej v odseku 1, ktorý umožnil spáchanie príslušného trestného činu (článok 5 ods. 2). V niektorých členských štátoch možno túto možnosť odvodiť z pružného výkladu základných ustanovení, ktoré sa vzťahujú na správanie sa právnických osôb spočívajúce nielen v konaní, ale aj opomenutí, takýto výklad potvrdil napr. najvyšší súd v NL a BE. Všetky členské štáty majú definície pojmu právnická osoba a uznávajú, že zodpovednosť právnických osôb podľa odsekov 1 a 2 nemá vplyv na trestné stíhanie fyzických osôb, ktoré sú páchateľmi alebo spolupáchateľmi niektorého z trestných činov uvedených v článku 2. 2.1.4.Tresty (články 3, 4 a 6)

2.1.4.1.Tresty pre fyzické osoby (článok 3) Podľa článku 3 ods. 1 by členské štáty mali zabezpečiť, aby za trestné činy uvedené v článku 2 bolo možné uložiť trest odňatia slobody s hornou hranicou trestnej sadzby najmenej dva roky alebo v prípade dohody o spolčení v rámci organizovaného zločinu trest odňatia slobody s rovnakou hornou hranicou trestnej sadzby ako za trestný čin, ku ktorému dohoda smeruje. Pokiaľ ide o trestný čin účasti v zločineckej organizácii [článok 2 písm. a)], podľa vnútroštátnych právnych predpisov sa za základné trestné činy uplatňujú tieto hranice trestnej sadzby trestu odňatia slobody: do 2 rokov vo FI, do 3 rokov v HR a AT, od 1 do 3 rokov v BE, ES a LU, do 5 rokov v DE a FR, od 1 do 5 rokov v IT, HU, PT a RO, od 3 mesiacov do 5 rokov v PL a SI, do 6 rokov v NL, od 1 do 6 rokov v BG, od 2 do 7 rokov v MT, do 10 rokov v EL a CY, od 2 do 10 rokov v CZ, od 5 do 10 rokov v SK, od 3 do 12 rokov v EE, do 15 rokov v IE, od 3 do 15 rokov v LT, od 8 do 17 rokov v LV. Iba štyri členské štáty (BG, EL, HR, MT) predpokladajú vo vzťahu k článku 2 písm. b) navyše trestný čin spolčenia v rámci organizovaného zločinu. Podľa vnútroštátnych právnych predpisov MT trest závisí od trestného činu, ku ktorému dohoda smeruje. BG stanovuje maximálnu hranicu trestnej sadzby na šesť rokov, HR na tri roky. Za trestný čin spolčenia v rámci organizovaného zločinu v EL možno uložiť trest odňatia slobody minimálne na šesť mesiacov (minimálne na tri mesiace, ak je trestným činom prečin, za ktorý možno uložiť trest odňatia slobody minimálne na jeden rok).

Treba zdôrazniť, že väčšina členských štátov prekračuje rámec svojich základných povinností a za závažnejšie spôsoby konania, ktoré nie sú upravené v rámcovom rozhodnutí, v súvislosti s hlavným trestným činom uvedeným v článku 2 stanovuje vyššie tresty: v závislosti od úlohy osoby v organizovanej zločineckej skupine, napr. zakladatelia, osoby prijímajúce rozhodnutia alebo vodcovia zločineckej organizácie (BE, BG, DE, EE, EL, ES, HR, IT, LV, LT, LU, MT, NL, PL, PT, SI), vzhľadom na závažnosť predikatívneho trestného činu (CZ, DE, ES, FR, IT, PL, RO); vzhľadom na konkrétne znaky, napr. používanie konkrétnych nástrojov alebo nebezpečných materiálov (EL, IT, LT, PL), vzhľadom na vysoký počet osôb, ktoré pôsobia v zločineckej organizácii (IT, MT). 2.1.4.2.Priťažujúce okolnosti (článok 3 ods. 2) Podľa článku 3 ods. 2 by členské štáty mali zabezpečiť, aby spáchanie predikatívneho trestného činu v rámci organizovaného zločinu bolo v ich vnútroštátnych systémoch možné považovať za priťažujúcu okolnosť. Vo všeobecnosti platí, že vo vnútroštátnych systémoch všetkých členských štátov sa uplatňuje zásada individualizovaných trestov, čo znamená, že každá trestná sankcia sa môže potenciálne zvýšiť alebo znížiť podľa individuálnych okolností, o ktorých sa rozhoduje v závislosti od konkrétneho prípadu. To sa vzťahuje aj na konkrétny prípad spáchania trestného činu v rámci zločineckej organizácie. Pokiaľ ide o právne ustanovenia týkajúce sa priťažujúcej okolnosti, boli zistené tieto prístupy: Vo vnútroštátnych právnych predpisoch IE sa spáchanie trestného činu v rámci zločineckej organizácie považuje za priťažujúcu okolnosť, ktorú je možné uplatniť len pri trestných činoch, za ktoré sa stanovuje trest nad hranicou maximálnej trestnej sadzby 4 roky, čo je presne minimálny rozsah požadovaný podľa článku 3 ods. 2. V SI sa priťažujúca okolnosť uplatňuje v prípade trestných činov, za ktoré sa stanovuje trest odňatia slobody nad hranicou 3 roky. Podľa vnútroštátnych právnych predpisov šiestich členských štátov (CZ, HR, LT, HU, PL, FI) je spáchanie trestného činu v rámci zločineckej organizácie všeobecnou priťažujúcou okolnosťou v prípade každého trestného činu (nielen závažných trestných činov). Jedenásť členských štátov (BE, BG, DE, ES, IT, CY, LV, MT, AT, PT, SK) vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch osobitne stanovuje priťažujúcu okolnosť v súvislosti so zoznamom najzávažnejších predikatívnych trestných činov, ktorá vyplýva zo skutočnosti, že boli spáchané v rámci zločineckej organizácie. Nie je jasné, či zoznam zahŕňa všetky trestné činy, ktoré sa trestajú odňatím slobody najmenej na 4 roky. Vo vnútroštátnych právnych predpisoch šiestich členských štátov (EE, EL, FR, LU, NL, RO) sa výslovne neuvádza, že spáchanie trestného činu v rámci zločineckej organizácie je priťažujúcou okolnosťou. 2.1.4.3.Možnosť zníženia trestu alebo oslobodenia páchateľa od trestu (článok 4) Napriek fakultatívnemu charakteru článku 4 („Každý členský štát môže...“), stanovujú všetky členské štáty podmienky, za akých môže v prípade poľahčujúcich okolností uplatniteľných na trestné činy podľa článku 2 dôjsť k vylúčeniu trestnej zodpovednosti, oslobodeniu od trestu alebo zníženiu trestu. 2.1.4.4.Tresty pre právnické osoby (článok 6 ods. 1 a 2) V súlade s článkom 6 ods. 1 by konanie právnickej osoby podľa článku 5 ods. 1 (prípady vedúceho postavenia s právomocou zastupovať, rozhodovať alebo vykonávať kontrolu) malo mať za následok tresty, ktoré zahŕňajú pokuty trestnej alebo inej povahy a ktoré môžu zahŕňať iné tresty, ako napr. tresty uvedené v danom ustanovení. V súvislosti s článkom 5 ods. 2, konkrétne v prípadoch nedostatočného dohľadu alebo kontroly, sa v článku 6 ods. 2 uvádza len povinnosť uložiť účinné, primerané a odrádzajúce tresty alebo opatrenia. Všetky členské štáty (s výnimkou CY, ktorý neuvádza žiadne konkrétne pokuty pre právnické osoby) stanovujú za konanie právnických osôb, pokiaľ ide o trestné činy podľa článku 2, pokuty trestnej alebo inej povahy. V súvislosti s možnosťou uložiť „iné tresty“ vrátane trestov uvedených v neúplnom zozname zahrnutom v článku 6 ods. 1 všetky členské štáty okrem piatich (DE, EE, IE, AT, FI) stanovujú aj iné opatrenia než pokuty:

a)vylúčenie z nároku na verejné dávky alebo verejnú pomoc transponovalo štrnásť členských štátov (CZ, EL, ES, FR, HR, IT, LV, LU, HU, MT, PL, PT, RO, SI); b)dočasný alebo trvalý zákaz výkonu obchodnej činnosti transponovalo pätnásť členských štátov (BE, CZ, EL, ES, FR, HR, IT, LV, LT, HU, MT, PL, PT, RO, SI); c)nariadenie súdneho dohľadu transponovalo šesť členských štátov (ES, FR, IT, MT, PT, RO); d)súdne rozhodnutie o zrušení (právnickej osoby) transponovalo trinásť členských štátov (BE, CZ, ES, FR, HR, LV, LT, LU, HU, MT, PT, RO, SI); e)dočasné alebo trvalé zatvorenie zariadení, ktoré sa použili na spáchanie trestného činu transponovalo sedem členských štátov (BE, ES, FR, LT, MT, PT, RO). Šestnásť členských štátov (BE, BG, CZ, FR, HR, IT, LV, LT, LU, HU, NL, PL, PT, RO, SI, SK) okrem toho stanovuje opatrenia, ktoré nie sú uvedené v článku 6 ods. 1, súvisiace najmä s konfiškáciou a uverejnením rozsudku. 2.1.5.Právomoc a koordinácia trestného stíhania (článok 7) V článku 7 sa členským štátom ukladá povinnosť zabezpečiť, aby ich právomoc zahŕňala aspoň prípady špecifikované vo vzťahu k trestným činom uvedeným v článku 2. Prvé kritérium je povinné a vzťahuje sa na činy spáchané v celom rozsahu alebo čiastočne na území členského štátu bez ohľadu na to, kde má zločinecká organizácia sídlo alebo kde vykonáva svoju trestnú činnosť. Toto ustanovenie, ktoré predstavuje základnú zásadu teritoriality, uplatňujú všetky členské štáty, pričom rozsah jeho pôsobnosti je vo väčšine prípadov rozšírený na lode a plavidlá. Aj druhé kritérium, konkrétne právomoc stíhať svojich štátnych príslušníkov za trestné činy spáchané v zahraničí, uplatňujú všetky členské štáty. Tým je v prípade všetkých členských štátov zároveň splnená požiadavka stanovená v článku 7 ods. 3, ktorý ukladá povinnosť buď stanoviť svoju právomoc vo vzťahu k trestným činom spáchaným jeho štátnymi príslušníkmi v zahraničí, alebo ich vydať. Tretie kritérium sa týka činov spáchaných v prospech právnickej osoby, ktorá je usadená na území daného členského štátu. Jednoznačný odkaz na toto ustanovenie sa nachádza vo vnútroštátnych právnych predpisoch štyroch členských štátov (CZ, IE, IT, NL). Žiadny členský štát neprijal prístup, pri ktorom by sa právomoc v posledných dvoch situáciách [článok 7 ods. 1 písm. b) a c)] obmedzila na osobitné okolnosti, ktoré sa uplatnia, keď sú trestné činy spáchané mimo jeho územia. Článok 7 ods. 2 sa týka povinnosti spolupráce medzi členskými štátmi v cezhraničných prípadoch (konflikty právomoci). Všetky členské štáty majú vnútroštátne právne nástroje v súvislosti s koordináciou v boji proti závažnej cezhraničnej trestnej činnosti s možnosťou využívať podporu Eurojustu na posilnenie koordinácie a spolupráce medzi vnútroštátnymi orgánmi. Úloha Eurojustu podporovať členské štáty v tejto súvislosti je tiež súčasťou aktuálne prerokúvaného návrhu nariadenia o Agentúre Európskej únie pre justičnú spoluprácu v trestných veciach (Eurojust). 2.1.6.Absencia požiadavky oznámenia alebo obvinenia uskutočneného obeťami (článok 8) Článok 8 rámcového rozhodnutia ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby vyšetrovanie alebo trestné stíhanie trestných činov uvedených v článku 2 nezáviselo od oznámenia alebo obvinenia zo strany obete trestného činu, prinajmenšom v prípade, ak sa skutky spáchali na území členského štátu. Vo všetkých členských štátoch je v prípadoch trestného stíhania trestných činov uvedených v článku 2 zásadou konanie ex officio. Vyplýva to priamo z vnútroštátnych právnych predpisov alebo sa to odvodzuje zo skutočnosti, že v niektorých členských štátoch neexistujú podmienky, na základe ktorých by trestné stíhanie záviselo od takéhoto oznámenia alebo obvinenia. 2.2.Posúdenie príslušných vnútroštátnych ustanovení členských štátov, ktoré nezakladajú svoje systémy na samostatnom trestnom čine 2.2.1.Transpozícia rámcového rozhodnutia v Dánsku Vnútroštátne právne predpisy DK nevymedzujú samostatný trestný čin vo vzťahu k článku 2 alebo príslušnému vymedzeniu pojmov v článku 1. Vo všeobecnosti kriminalizujú každý pokus o spáchanie trestných činov a rôzne formy účasti na trestných činoch, pričom tresty závisia od konkrétneho konania. Na všetky trestné činy sa uplatňuje všeobecná priťažujúca okolnosť na základe spáchania trestného činu viac ako jednou osobou konajúcou v skupine. DK uplatňuje rozsiahle poľahčujúce okolnosti na všetky trestné činy a má systém trestného práva založený na horizontálnej zodpovednosti právnických osôb za všetky trestné činy s príslušnými pokutami. Všeobecné pravidlá o právomoci obsahujú aj zásadu teritoriality a právomoc stíhať vlastných štátnych príslušníkov za trestné činy spáchané v zahraničí. Konanie ex officio bez akéhokoľvek oznámenia alebo obvinenia zo strany obetí je v DK všeobecným pravidlom trestného konania.