DÔVODOVÁ SPRÁVA

1.KONTEXT NÁVRHU

•Dôvody a ciele návrhu

Lisabonskou dohodou z roku 1958 o ochrane označení pôvodu a ich medzinárodného zápisu (ďalej len „Lisabonská dohoda“) sa vytvorila Osobitná únia (ďalej len „Osobitná únia“) v rámci Únie na ochranu priemyslového vlastníctva, ktorá bola zriadená Dohovorom na ochranu priemyslového vlastníctva podpísaným v Paríži 20. marca 1883 (ďalej len „Parížsky dohovor“). Jej zmluvné strany sú povinné na svojich územiach chrániť označenia pôvodu výrobkov iných zmluvných strán, ktoré sú ako také uznané a chránené v krajine pôvodu a zapísané na Medzinárodnom úrade Svetovej organizácie duševného vlastníctva, pokiaľ tieto strany do jedného roka od podania žiadosti o zápis neoznámia, že takúto ochranu nie sú schopné zabezpečiť.

V rokoch 2009 až 2015 prebiehal proces preskúmania Lisabonskej dohody. Jeho cieľom bolo i) vylepšiť súčasný rámec dohody; ii) zahrnúť do nej ustanovenia, v ktorých sa uvádza, že lisabonský systém sa vzťahuje aj na zemepisné označenia; a iii) zahrnúť do nej možnosť pristúpenia medzivládnych organizácií, akou je aj EÚ. Diplomatická konferencia WIPO sa konala od 11. do 21. mája 2015 v Ženeve. Na konferencii sa 20. mája 2015 prijal Ženevský akt Lisabonskej dohody o označeniach pôvodu a zemepisných označeniach (ďalej len „Ženevský akt“).

Komisia 27. júla 2018 na základe článku 207 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ) a článku 218 ods. 6 písm. a) ZFEÚ predložila návrh rozhodnutia Rady o pristúpení Európskej únie k Ženevskému aktu [dokument COM(2018) 350 final]. Vzhľadom na výlučnú právomoc Európskej únie, pokiaľ ide o rokovanie o uvedenom akte, sa v uvedenom návrhu stanovovalo, že k nemu pristúpi len Európska únia.

Rada 15. marca 2019 zaslala Európskemu parlamentu návrh rozhodnutia Rady o pristúpení Európskej únie k Ženevskému aktu, ktorým sa všetkým členským štátom, ktoré si to želajú, povoľuje pristúpiť k uvedenému aktu popri Európskej únii. Parlament 16. apríla 2019 schválil návrh rozhodnutia.

Keďže Komisia tento návrh nepodporila, Rada 7. októbra 2019 v súlade s článkom 293 ods. 1 ZFEÚ jednomyseľne prijala rozhodnutie (EÚ) 2019/1754.

Článok 3 rozhodnutia (EÚ) 2019/1754 znie:

„Týmto sa členským štátom, ktoré si to želajú, povoľuje v záujme Únie [Európskej únie] ratifikovať Ženevský akt alebo pristúpiť k nemu popri Únii [Európskej únii], a to v plnom súlade s jej výlučnou právomocou.“

Článok 4 ods. 1 toho istého rozhodnutia znie:

„V Osobitnej únii zastupuje Úniu [Európsku úniu] a členské štáty, ktoré Ženevský akt ratifikujú alebo k nemu pristúpia podľa článku 3 tohto rozhodnutia, v súlade s článkom 17 ods. 1 Zmluvy o EÚ Komisia. Únia [Európska únia] zodpovedá za zaistenie výkonu práv a plnenie povinností Únie [Európskej únie] a členských štátov, ktoré Ženevský akt ratifikujú alebo k nemu pristúpia podľa článku 3 tohto rozhodnutia.“

Vo vyhlásení uvedenom v zápisnici Rady týkajúcej sa prijatia uvedeného rozhodnutia Komisia na jednej strane namietala proti tomu, aby všetky členské štáty Únie, ktoré si to želajú, boli oprávnené ratifikovať Ženevský akt alebo k nemu pristúpiť popri Európskej únii, a na druhej strane uviedla, že by bola pripravená súhlasiť s tým, aby sedem členských štátov, ktoré boli počas dlhého obdobia zmluvnými stranami Lisabonskej dohody a ktoré majú na základe tejto dohody rozsiahle práva duševného vlastníctva zapísané v registri, by mohli byť oprávnené pristúpiť k Ženevskému aktu v záujme Európskej únie.

Európska únia uložila svoju listinu o pristúpení k Ženevskému aktu 26. novembra 2019, čím počet členov dosiahol päť členov potrebných na nadobudnutie platnosti. Ženevský akt nadobudol platnosť o tri mesiace neskôr 26. februára 2020.

Komisia 17. januára 2020 podala podľa článku 263 ZFEÚ žalobu, v ktorej žiadala o čiastočné zrušenie rozhodnutia (EÚ) 2019/1754. Komisia napadla rozhodnutie Rady na Súdnom dvore, pričom ako hlavné dôvody uviedla, že Rada porušila zásadu prenesenia právomocí a právo iniciatívy Komisie. Hoci Komisia požiadala Súdny dvor, aby zrušil rozhodnutie (EÚ) 2019/1754 v tom rozsahu, v akom oprávňuje všetky členské štáty pristúpiť k Ženevskému aktu, zároveň požiadala Súdny dvor, aby zachoval účinky rozhodnutia, pokiaľ ide o sedem členských štátov, ktoré už sú členmi Lisabonskej dohody. Tieto členské štáty by inak stratili práva prednosti spojené s označeniami pôvodu, ktoré už boli zaregistrované v ich mene podľa Lisabonskej dohody.

Rozsudok Súdneho dvora bol vynesený 22. novembra 2022. V podstate sa v ňom riadil tvrdeniami Komisie a návrhmi generálneho advokáta z 19. mája 2022. Vo svojich zisteniach vo veci Súdny dvor konkrétne uviedol, že zachovanie nadriadenosti a kontinuity ochrany označení pôvodu zapísaných do registra na základe Lisabonskej dohody v siedmich členských štátoch, ktoré už sú zmluvnými stranami tejto dohody, je nevyhnutné, a to najmä v súlade so zásadou lojálnej spolupráce medzi Európskou úniou a členskými štátmi zakotvenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ na účely ochrany nadobudnutých práv vyplývajúcich z týchto vnútroštátnych zápisov.

Súdny dvor zrušil článok 3 a v rozsahu, v akom obsahuje odkazy na členské štáty, článok 4 rozhodnutia (EÚ) 2019/1754 zo 7. októbra 2019 o pristúpení Európskej únie k Ženevskému aktu.

Súdny dvor vyhlásil, že účinky zrušených častí rozhodnutia (EÚ) 2019/1754 sa zachovajú len v takom rozsahu, v akom sa týkajú členských štátov, ktoré ku dňu vyhlásenia rozsudku už využili oprávnenie ratifikovať Ženevský akt alebo k nemu pristúpiť popri Európskej únii v zmysle článku 3 uvedeného rozhodnutia, a to až do nadobudnutia účinnosti nového rozhodnutia Rady v primeranej lehote, ktorá by nemala presiahnuť šesť mesiacov od tohto dátumu.

Preto je potrebné do šiestich mesiacov zmeniť rozhodnutie (EÚ) 2019/1754 tak, aby členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami Lisabonskej dohody, mohli byť aj členmi Ženevského aktu, aby sa zabezpečilo, že si budú môcť zachovať práva prednosti spojené s označeniami pôvodu, ktoré už boli zapísané do registra v ich mene podľa Lisabonskej dohody.