Okrem toho by vylúčenie skupín patriacich do rozsahu pôsobnosti smernice o minimálnej úrovni zdanenia z rozsahu pôsobnosti smernice spôsobilo nerovnaké zaobchádzanie so „schránkovými“ subjektmi patriacimi k menším skupinám, ktoré nedosahujú prahovú hodnotu 750 miliónov EUR. Výnimku z požiadaviek na transparentnosť a daňových dôsledkov podľa tejto smernice by totiž dostali najmä veľké nadnárodné skupiny podnikov.

Hoci sa v posledných rokoch dosiahol v tejto oblasti významný pokrok, a to najmä prijatím smernice o opatreniach proti vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam („ATAD“) a rozšírením rozsahu pôsobnosti smernice o administratívnej spolupráci (ďalej len „DAC“), naďalej existuje riziko, že sa právne subjekty bez minimálnej ekonomickej podstaty a hospodárskej činnosti používajú na nevhodné daňové účely, ako sú daňové úniky alebo vyhýbanie sa daňovým povinnostiam, ako to potvrdzujú nedávne závažné odhalenia médií. Hoci môže byť použitie takýchto subjektov oprávnené, sú potrebné ďalšie opatrenia na riešenie situácií, keď sa daňovníci vyhýbajú povinnostiam vyplývajúcim z daňového práva alebo konajú proti skutočnému účelu daňového práva tým, že zneužívajú podniky, ktoré nevykonávajú žiadnu skutočnú hospodársku činnosť. Výsledkom takýchto situácií je zníženie celkovej daňovej povinnosti daňovníkov. To vedie k presúvaniu daňového zaťaženia na úkor čestných daňovníkov a deformuje obchodné rozhodnutia na vnútornom trhu. Pokiaľ sa táto situácia účinne nevyrieši, vytvára prostredie nespravodlivej daňovej súťaže a nespravodlivého rozdelenia daňového zaťaženia. Táto smernica sa uplatňuje na všetky podniky, ktoré sa považujú za daňového rezidenta členského štátu a majú nárok na získanie potvrdenia o daňovej rezidencii v členskom štáte.

Iniciatíva EÚ by okrem toho priniesla pridanú hodnotu v porovnaní s tým, čo by sa dalo dosiahnuť mnohými jednotlivými opatreniami na vnútroštátnej úrovni. Keďže pripravované pravidlá majú cezhraničný rozmer a schránkové subjekty sa bežne používajú na narúšanie základu dane členského štátu iného ako toho, kde sa schránkový subjekt nachádza, je nevyhnutné, aby sa vo všetkých návrhoch nastoľovala rovnováha medzi rôznorodými záujmami na vnútornom trhu a zohľadňoval sa celkový obraz, aby bolo možné identifikovať spoločné ciele a riešenia. To možno dosiahnuť len vtedy, ak sa právne predpisy navrhujú centrálne. Okrem toho by sa spoločným prístupom k schránkovým subjektom zabezpečila právna istota a znížili náklady podnikov pôsobiacich v rámci EÚ na dodržiavanie predpisov.

Ak by členské štáty prijali opatrenia samostatne, existujúca rozdrobenosť by sa mohla ďalej replikovať a prípadne ešte zhoršiť. Takýto prístup by viedol k pokračovaniu súčasnej neefektívnosti a neodstránili by sa ani narušenia vo vzájomnej interakcii medzi rôznymi opatreniami. Ak je cieľom prijať funkčné riešenia pre vnútorný trh ako celok a zlepšiť jeho (vnútornú aj vonkajšiu) odolnosť proti praktikám daňových únikov a vyhýbania sa daňovým povinnostiam, ktoré postihujú alebo môžu postihnúť všetky členské štáty rovnako, vhodným postupom je koordinovaná iniciatíva na úrovni EÚ.

Očakáva sa, že uprednostňovaná možnosť (možnosť 4) bude mať priaznivý hospodársky vplyv. Hlavným priamym vplyvom by mal byť vyšší výber daňových príjmov v dôsledku zníženia miery zneužívania schránkových subjektov v EÚ. Už malé zníženie v súčasnosti odhadovanej daňovej straty (odhadovanej približne na 20 miliárd EUR v EÚ) bude predstavovať významné dodatočné verejné zdroje. Možnosť 4 je najúčinnejšia, keďže výsledok identifikácie schránkového subjektu bude posilnený dôsledkami, ktoré to prinesie: výmenou informácií medzi členskými štátmi a spoločným sankčným režimom na úrovni EÚ. Určité dodatočné priame prínosy by sa mohli získať z regulačných poplatkov v dôsledku sankcií. Iniciatíva prinesie aj významné nepriame prínosy. Vďaka tomuto opatreniu sa zozbierajú cenné informácie na lepšie pochopenie javu zneužívania schránkových subjektov na daňové účely. Opatrenie bude zároveň signálom, že EÚ je odhodlaná ukončiť vyhýbanie sa daňovým povinnostiam a daňové úniky na svojom území a motivovať tak k dodržiavaniu daňových predpisov.

Jednotlivé možnosti sa porovnali na základe týchto kritérií: a) účinnosť pri znížení miery zneužívania schránkových subjektov; b) daňové zisky pre verejné financie; c) náklady podnikov na dodržiavanie predpisov; d) náklady daňových správ na zabezpečenie súladu; e) nepriame vplyvy na jednotný trh; f) nepriame vplyvy na hospodársku súťaž medzi podnikmi; g) nepriame vplyvy na konkurencieschopnosť EÚ; h) nepriame vplyvy – sociálne dôsledky a i) súdržnosť. Z porovnania vyplynulo, že možnosti 2, 3 a 4 by mali byť napriek ich nákladom účinné pri dosahovaní cieľov tejto iniciatívy. Spomedzi nich sa možnosť 4 javí ako najvýkonnejšia. Konkrétne sa očakáva, že sa ňou zabezpečí najvyššia úroveň dodržiavania predpisov zo strany subjektov, ktoré patria do rozsahu jej pôsobnosti, pričom je súdržná so súčasnou agendou EÚ v oblasti boja proti vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam a daňovým únikom a vychádza z existujúcich systémov na výmenu informácií.

Pokiaľ ide o to, či sú opatrenia zamerané na zneužívanie schránkových subjektov na daňové účely vhodne načasované alebo predčasné, Komisia sa domnieva, že je jednoznačne potrebné takéto opatrenia prijať. Potrebu takýchto opatrení jasne podčiarkujú sústavné škandály so zneužívaním schránkových subjektov na celom svete, a najmä na jednotnom trhu. Budúcim uplatňovaním pravidiel týkajúcich sa globálneho minimálneho efektívneho zdanenia by sa v plnej miere neriešila otázka schránkových spoločností, keďže tieto pravidlá by sa uplatňovali len na nadnárodné spoločnosti, ktoré dosahujú prahovú hodnotu 750 miliónov EUR, takže všetky spoločnosti nedosahujúce túto prahovú hodnotu by boli mimo ich rozsahu pôsobnosti. Komisia zároveň konštatuje, že ochrana základov dane členských štátov je teraz ešte dôležitejšia, aby sa zaistila udržateľnosť hospodárstva za výnimočných okolností, ktoré priniesla zdravotná kríza.

Pri vypracúvaní svojho návrhu Komisia prihliadla na výsledky konzultácie. Konkrétne sa Komisia spomedzi rôznych možností politiky rozhodla vypracovať návrh regulačného a záväzného opatrenia, t. j. smernice, podľa článku 115 ZFEÚ. V navrhovanej smernici sa na základe súboru spoločných znakov rozlišujú subjekty, pri ktorých hrozí, že ide o schránkové subjekty zneužívané na získanie daňového zvýhodnenia. Osobitné schránkové subjekty sú však vopred vyňaté, keďže sa bežne používajú na riadne obchodné účely. Pri navrhovaní rozlišujúcich kritérií, na základe ktorých možno určiť rizikové subjekty, a pri vymedzovaní prípadov, ktoré by sa mali vylúčiť, pretože nepredstavujú riziko vyhýbania sa daňovým povinnostiam alebo daňových únikov, Komisia vychádzala z informácií od zainteresovaných strán. MSP nie sú z návrhu vylúčené, keďže panuje všeobecná zhoda, že predstavujú značné riziká. Keďže sa uznáva, že ekonomická podstata v konečnom dôsledku závisí od skutočností a okolností, smernica obsahuje mechanizmus, ktorý daňovníkom umožňuje napadnúť výsledok testu stanoveného v smernici, a to aj doložením obchodných, nedaňových dôvodov založenia určitej štruktúry. V rovnakom duchu platí, že štruktúry, ktoré nie sú založené s hlavným cieľom získať daňové zvýhodnenie, môžu využiť mechanizmus požiadania o to, aby boli vopred oslobodené.

Ďalej títo respondenti zdôrazňujú, že vymedzenie schránkového subjektu je náročné a že posúdenie nedostatočnej ekonomickej podstaty závisí od skutočností a okolností každého konkrétneho subjektu. V tejto súvislosti upozorňujú na to, že daňovníci by mali mať účinné právo na predloženie dôkazov o svojich osobitných okolnostiach. Títo respondenti takisto poskytli užitočné konkrétne príklady štruktúr, ktoré by sa mohli považovať za subjekty bez ekonomickej podstaty, t. j. za schránkové subjekty, hoci nie sú založené s cieľom získať daňové zvýhodnenie, ale z opodstatnených obchodných dôvodov.

Na účely daňovej istoty sú podniky vykonávajúce určité činnosti výslovne vyňaté, a preto sa od začiatku považujú za nízkorizikové a na účely smernice nepodstatné. Sú to podniky, ktoré by buď nesplnili vstupné kritériá, alebo ak by ich aj splnili, na účely smernice by boli v ďalšom kroku testu vyhodnotené ako nepodstatné. Podniky, ktoré patria do rozsahu ktorejkoľvek možnosti vyňatia, nemusia zvažovať, či spĺňajú vstupné kritériá.

Tento návrh by sa mal po prijatí v podobe smernice transponovať do vnútroštátneho práva členských štátov do 30. júna 2023 a účinnosť by mal nadobudnúť od 1. januára 2024. Na účely monitorovania a hodnotenia vykonávania smernice členské štáty majú Komisii každoročne poskytovať príslušné informácie za daňový rok vrátane zoznamu štatistických údajov. Príslušné informácie sú stanovené v článku 12 smernice.

Výbor pre kontrolu regulácie vydal k posúdeniu vplyvu kladné stanovisko s výhradami. Konkrétne výbor pre kontrolu regulácie uviedol, že z posúdenia vplyvu jednoznačne nevyplýva, prečo by malo byť potrebné riešiť vyhýbanie sa daňovým povinnostiam a daňové úniky spoločne a čím sa odlišujú legitímne schránkové subjekty od schránkových subjektov zneužívaných na daňové účely. Výbor pre kontrolu regulácie takisto uviedol, že v posúdení vplyvu sa neposkytuje dostatočný prehľad o možných alternatívnych a/alebo doplňujúcich opatreniach, nad rámec zavedenia právnych predpisov EÚ. Ďalej výbor pre kontrolu regulácie uviedol, že posúdenie vplyvu by malo byť rozšírené o kvantitatívne odhady, konkrétne náklady podnikov na dodržiavanie predpisov, a v hlavnej analýze by malo lepšie odrážať rôzne názory zainteresovaných strán. V prílohe I k posúdeniu vplyvu sa vysvetľuje, ako sa zohľadnili výhrady výboru pre kontrolu regulácie. S cieľom reagovať na otázky vznesené výborom pre kontrolu regulácie boli revidované viaceré časti posúdenia vplyvu a zároveň boli pridané nové časti. Po prvé bol pridaný nový oddiel, v ktorom sa aj s použitím príkladov vysvetľuje, ako môžu schránkové subjekty podobným spôsobom slúžiť pri vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam aj pri daňových únikoch, a prečo je teda primerané riešiť tieto praktiky spoločne. Okrem toho bolo posúdenie vplyvu revidované s cieľom objasniť, že rozdiel medzi legitímnymi a nelegitímnymi schránkovými subjektmi spočíva skôr v spôsobe, akým sa používajú, než v ich štruktúre. Po druhé bolo posúdenie vplyvu rozšírené tak, aby sa v ňom podrobne uvádzali rôzne alternatívy riešenia problematického používania schránkových subjektov v daňovej oblasti zvažované v počiatočnej fáze. V tejto súvislosti sa vysvetlilo, prečo nebola podporená možnosť regulovania poskytovateľov služieb správy zvereného majetku alebo služieb pre obchodné spoločnosti ako samostatné alebo doplňujúce opatrenie. Takisto sa podrobnejšie analyzovali dôvody, pre ktoré sa požiadavky na ekonomickú podstatu považovali za možnosť vhodnú na daný účel. Po tretie sa posúdenie vplyvu revidovalo tak, aby obsahovalo bližšie podrobnosti o odhadovaných nákladoch podnikov a správ na dosiahnutie súladu s predpismi, a konkrétne podrobnosti o odôvodnení odhadov, dodatočné argumenty a nové dôkazy. Okrem toho sa revidovalo viacero oddielov hlavnej časti posúdenia vplyvu tak, aby obsahovali príslušné informácie od zainteresovaných strán získané prostredníctvom verejných aj osobitných konzultácií.

Hlavné náklady na vybranú možnosť tvoria zvýšené náklady podnikov a daňových správ na zabezpečeniu súladu s predpismi. Náklady podnikov na dodržiavanie daňových predpisov by sa mali podľa očakávaní zvýšiť v obmedzenej miere. Celkovo by mali byť náklady relatívne obmedzené, pretože počet spoločností, ktorých sa týka táto iniciatíva, by mal byť malý (menej ako 0,3 % všetkých spoločností z EÚ), pričom dodatočné údaje, ktoré majú spoločnosti patriace do rozsahu pôsobnosti tejto iniciatívy oznamovať, by malo byť ľahké získať a relatívne jednoduché poskytnúť. Náklady daňových správ by sa takisto mali podľa očakávaní zvýšiť len mierne. Daňové správy by mali rozšíriť svoje kapacity, aby dokázali spravovať informácie, ku ktorým budú mať prístup, zavádzať systémy na podporu výmeny informácií a vymáhať navrhnuté sankcie. Cieľom tohto návrhu už z jeho podstaty je nájsť rovnováhu medzi priaznivými vplyvmi a dodatočným zaťažením. Riziká existujú, pokiaľ ide o kapacitu členských štátov plniť si nové povinnosti, napríklad pri spravovaní záväzných daňových stanovísk.

Podnik, ktorý by splnil vstupné kritériá a/alebo nespĺňa ukazovatele minimálnej ekonomickej podstaty, môže vykonávať skutočné podnikateľské činnosti bez toho, aby tým získal daňovú výhodu pre seba, skupinu spoločností, ktorej je členom, alebo konečného užívateľa výhod. Takýto podnik by mal mať príležitosť kedykoľvek to dokázať a požiadať o oslobodenie od povinností vyplývajúcich z tejto smernice.

Daňovníci by s cieľom vyvrátiť domnienku, že sú schránkovým subjektom, mali predložiť konkrétne dôkazy o činnostiach, ktoré vykonávajú, a o spôsobe ich vykonávania. Predložené dôkazy by mali obsahovať informácie o obchodných (t. j. nedaňových) príčinách založenia a vedenia podniku, ktorý nepotrebuje vlastné priestory a/alebo bankový účet a/alebo vlastný manažment či zamestnancov. Takisto sa očakáva uvedenie informácií o zdrojoch, ktoré takýto podnik využíva na reálne vykonávanie svojej činnosti. Mal by uviesť aj informácie, na základe ktorých je možné overiť spojitosť (nexus) medzi podnikom a členským štátom, v ktorom je podľa svojho tvrdenia rezidentom na daňové účely, t. j. overiť, či sa v ňom prijímajú kľúčové rozhodnutia o činnostiach podniku vytvárajúcich hodnotu.

Za dôležité sa považujú tri prvky: po prvé, priestory, ktoré sú k dispozícii na výlučné využívanie podnikom; po druhé, podnik má aspoň jeden vlastný a aktívny bankový účet v Únii; a po tretie, aspoň jeden riadiaci pracovník, ktorý je rezidentom v blízkosti podniku a venuje sa činnostiam podniku, alebo prípadne dostatočný počet zamestnancov podniku, ktorí vykonávajú hlavné činnosti, z ktorých plynie príjem, a sú rezidentmi v blízkosti podniku. To, že sa riadiaci pracovník venuje činnostiam podniku, možno preukázať jeho kvalifikáciou, ktorá by mala umožňovať, aby zohrával aktívnu úlohu v rozhodovacom procese, boli mu zverené formálne právomoci a mohol sa aktívne podieľať na každodennom riadení podniku. Ak žiadny riadiaci pracovník s potrebnou kvalifikáciou nie je rezidentom v blízkosti podniku, ako alternatíva by sa očakávalo, že podnik má primeraný nexus s členským štátom uvádzanej daňovej rezidencie, ak je väčšina jeho zamestnancov vykonávajúcich každodenné funkcie rezidentmi na daňové účely v blízkosti daného členského štátu. Rozhodovanie by sa takisto malo uskutočňovať v členskom štáte podniku. Tieto konkrétne prvky boli určené na základe medzinárodnej normy týkajúcej sa podstatnej hospodárskej činnosti na daňové účely.

Ak sa neuznajú daňové zvýhodnenia podniku, malo by sa určiť, ako sa teda majú zdaňovať toky príjmov plynúce do podniku a z neho, ako aj všetky aktíva, ktoré podnik vlastní. Konkrétne by sa malo určiť, ktorá jurisdikcia by mala mať právo zdaniť takéto toky príjmov a/alebo aktíva. Takéto určenie by nemalo mať vplyv na žiadnu daň, ktorá sa môže uplatňovať na úrovni samotného schránkového subjektu; členský štát schránkového subjektu by teda mohol naďalej považovať schránkový subjekt za rezidenta na daňové účely na svojom území a uplatňovať daň na príslušné toky príjmov a/alebo aktíva podľa svojich vnútroštátnych právnych predpisov.

Ak sa podnik považuje za schránkový subjekt na účely smernice a túto domnienku nevyvráti, začnú sa naň vzťahovať daňové dôsledky. Tieto dôsledky by mali byť primerané a zameriavať sa na neutralizovanie jeho daňového vplyvu, t. j. neuznanie akýchkoľvek daňových zvýhodnení, ktoré sa získali alebo by sa mohli získať prostredníctvom tohto podniku v súlade s dohodami alebo dohovormi platnými v členskom štáte podniku alebo príslušnými smernicami EÚ, najmä so smernicou Rady 2011/96/EÚ o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch a smernicou Rady 2003/49/ES o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom na výplaty úrokov a licenčných poplatkov medzi združenými spoločnosťami rôznych členských štátov. Tieto zvýhodnenia by sa v praxi neuznali, ak by sa vo vzťahu k podniku, o ktorom sa zistilo, že nemá minimálnu ekonomickú podstatu, pričom nepreukázal opak, príslušné dohody, dohovory a smernice EÚ neuplatňovali.

V navrhovanom právnom predpise sa ponecháva na členské štáty, aby stanovili sankcie uplatniteľné pri porušení oznamovacích povinností uvedených v tejto smernici a transponovaných do vnútroštátneho právneho poriadku. Tieto sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce. Medzi členskými štátmi by sa mala dosiahnuť minimálna úroveň koordinácie prostredníctvom súboru minimálnych peňažných sankcií vychádzajúcich z existujúcich ustanovení vo finančnom sektore. Sankcie by mali zahŕňať administratívnu peňažnú sankciu vo výške aspoň 5 % obratu podniku. Pri tejto minimálnej výške by sa malo prihliadať na okolnosti konkrétneho oznamujúceho subjektu.

V záujme včasného sprístupnenia informácií všetkým členským štátom, ktoré o ne môžu mať záujem, sa budú informácie vymieňať automaticky prostredníctvom centrálneho registra na základe existujúceho mechanizmu administratívnej spolupráce v daňových veciach. Členské štáty si budú vymieňať informácie vo všetkých uvedených scenároch bezodkladne, v každom prípade do 30 dní od chvíle, keď daňová správa takéto informácie získala. Znamená to do 30 dní od získania daňového priznania alebo do 30 dní od vydania rozhodnutia, v ktorom daňová správa osvedčuje, že podnik vyvrátil domnienku alebo že by mal byť od povinností oslobodený. Automatická výmena sa takisto uskutoční do 30 dní od dokončenia kontroly podniku, ktorý je rizikový na účely smernice, ak má výsledok kontroly vplyv na už vymenené informácie alebo na informácie, ktoré sa o tomto podniku mali vymeniť. Informácie, ktoré sa majú vymieňať, sa stanovujú v článku 13 tejto smernice. Platí zásada, že tieto informácie by mali všetkým členským štátom umožňovať prijímanie informácií oznamovaných podnikmi, ktoré sú rizikové na účely smernice. Okrem toho by mali vymieňané informácie v prípade, že daňová správa členského štátu posudzuje vyvrátenie domnienky alebo oslobodenie od povinností podľa smernice, umožňovať ostatným členským štátom pochopiť dôvody, pre ktoré sa posúdenie vykonalo. Ostatné členské štáty by vždy mali mať možnosť požiadať iný členský štát o vykonanie daňovej kontroly akéhokoľvek podniku, ktorý spĺňa vstupné kritériá podľa tejto smernice, ak majú pochybnosti o tom, či má požadovanú minimálnu ekonomickú podstatu. Dožiadaný členský štát by mal vykonať daňovú kontrolu v primeranom čase a jej výsledky oznámiť žiadajúcemu členskému štátu. Ak sa zistí existencia schránkového subjektu, výmena informácií by sa mala uskutočniť automaticky v súlade s článkom 13 tejto smernice.

so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie, a najmä na jej článok 115,

so zreteľom na návrh Európskej komisie,

po postúpení návrhu legislatívneho aktu národným parlamentom,

so zreteľom na stanovisko Európskeho parlamentu,

so zreteľom na stanovisko Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru,

konajúc v súlade s mimoriadnym legislatívnym postupom,

keďže:

(1)Zabezpečenie spravodlivého a efektívneho zdanenia na vnútornom trhu a riešenie vyhýbania sa daňovým povinnostiam a daňových únikov sú v Únii naďalej dôležitými politickými prioritami. Hoci sa v posledných rokoch v tejto oblasti zaznamenal pokrok, a to najmä vďaka prijatiu smernice Rady 2016/1164, ktorá sa týka boja proti vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam, a rozšíreniu rozsahu pôsobnosti smernice Rady 2011/16/EÚ o administratívnej spolupráci, sú potrebné ďalšie opatrenia na riešenie konkrétnych identifikovaných praktík vyhýbania sa daňovým povinnostiam a daňových únikov, ktoré existujúci právny rámec Únie nedokáže v plnej miere zachytiť. Konkrétne ide o to, že nadnárodné skupiny často zakladajú podniky bez minimálnej ekonomickej podstaty, aby znížili svoju celkovú daňovú povinnosť, a to aj presúvaním ziskov z niektorých členských štátov s vysokými daňami, v ktorých vykonávajú svoju hospodársku činnosť a vytvárajú hodnotu v rámci svojho podnikania. Týmto návrhom sa dopĺňa pokrok dosiahnutý v oblasti transparentnosti podnikov prostredníctvom požiadaviek na informácie o skutočnom vlastníctve, ktoré boli zavedené v rámci na boj proti praniu špinavých peňazí a ktorými sa rieši problematika zakladania podnikov na účely zakrytia skutočného vlastníctva, či už samotných podnikov, alebo aktív, ktoré podniky spravujú či vlastnia, akými sú nehnuteľnosti alebo majetok s vysokou hodnotou.

(2)Uznáva sa, že podniky bez minimálnej ekonomickej podstaty môžu byť v členskom štáte zakladané s hlavným cieľom získať daňové zvýhodnenie, a to najmä narúšaním základu dane v inom členskom štáte. Napriek tomu, že niektoré členské štáty majú vypracovaný legislatívny alebo administratívny rámec na ochranu svojho základu dane pred takýmito schémami, príslušné pravidlá majú často obmedzený účinok, keďže sa uplatňujú iba na území jedného členského štátu a účinne nezachytávajú situácie, ktoré sa týkajú viacerých členských štátov. Ďalej sa vnútroštátne pravidlá uplatniteľné v tejto oblasti v rámci Únie do veľkej miery líšia, pričom niektoré členské štáty nemajú vôbec žiadne pravidlá na riešenie zneužívania podnikov, ktoré nemajú žiadnu alebo majú len minimálnu ekonomickú podstatu na daňové účely.

(3)Je potrebné stanoviť spoločný rámec na posilnenie odolnosti členských štátov proti praktikám vyhýbania sa daňovým povinnostiam a daňových únikov, ktoré sú spojené s využívaním podnikov nevykonávajúcich hospodársku činnosť, aj keď sa predpokladá, že hospodársku činnosť vykonávajú, a preto nemajú žiadnu alebo majú len minimálnu ekonomickú podstatu na daňové účely. Je to v záujme toho, aby sa podniky, ktoré nemajú minimálnu ekonomickú podstatu, nepoužívali ako nástroje na uskutočňovanie daňových únikov alebo vyhýbanie sa daňovým povinnostiam. Keďže tieto podniky môžu byť usadené v jednom členskom štáte, ale spôsobovať narušenie základu dane iného členského štátu, je mimoriadne dôležité dohodnúť sa na spoločnom súbore pravidiel, na základe ktorých sa určí, čo sa má považovať za nedostatočnú ekonomickú podstatu na daňové účely na vnútornom trhu, a vymedzia konkrétne daňové dôsledky takejto nedostatočnej ekonomickej podstaty. Zistenie, že určitý podnik má dostatočnú ekonomickú podstatu podľa tejto smernice, by nemalo brániť členským štátom v ďalšom uplatňovaní pravidiel, ktoré sa týkajú vyhýbania sa daňovým povinnostiam a daňových únikov, ak sú v súlade s právnymi predpismi Únie.

(4)V záujme zabezpečenia komplexného prístupu by sa pravidlá mali uplatňovať na všetky podniky v Únii, ktoré sú zdaniteľné v členskom štáte, bez ohľadu na ich právnu formu a postavenie, ak majú daňovú rezidenciu v členskom štáte a majú nárok na získanie potvrdenia o daňovej rezidencii v danom členskom štáte.

(5)V záujme zabezpečenia riadneho fungovania vnútorného trhu, ako aj proporcionality a účinnosti potenciálnych pravidiel by bolo žiaduce obmedziť ich rozsah pôsobnosti na podniky, pri ktorých existuje riziko, že sa u nich zistí chýbajúca minimálna ekonomická podstata a že sa používajú s hlavným cieľom získať daňové zvýhodnenie. Preto by bolo dôležité zaviesť vstupné kritérium v podobe súboru troch kumulatívnych orientačných podmienok, na základe ktorých by bolo možné zistiť, pri ktorých podnikoch existuje dostatočné uvedené riziko, ktoré odôvodňuje, aby sa na ne vzťahovali požiadavky na oznamovanie. Prvá podmienka by mala umožňovať identifikáciu podnikov, pri ktorých sa predpokladá vykonávanie najmä geograficky mobilných hospodárskych činností, keďže miesto skutočného výkonu takýchto činnosti je zvyčajne náročnejšie zistiť. Takéto činnosti zvyčajne prinášajú významné toky pasívnych príjmov. Túto podmienku by teda spĺňali podniky, ktorých príjem pozostáva predovšetkým z tokov pasívnych príjmov. Takisto by sa malo prihliadnuť na to, že subjekty, ktoré majú v držbe aktíva na súkromné použitie, ako sú nehnuteľnosti, jachty, lietadlá, umelecké diela alebo samotný vlastný kapitál, nemusia mať príjem dlhší čas, pričom sa však na ne stále budú vzťahovať významné daňové výhody z dôvodu vlastníctva uvedených aktív. Keďže čisto vnútroštátne situácie by pre riadne fungovanie vnútorného trhu nepredstavovali riziko a najlepšie by sa dali riešiť na vnútroštátnej úrovni, druhá podmienka by sa mala zameriavať na to, či sa podniky zapájajú do cezhraničných činností. Zapojenie do cezhraničných činností by sa malo určiť jednak na základe povahy transakcií podniku (či ide o vnútroštátne alebo zahraničné transakcie) a jednak na základe jeho majetku, keďže subjekty, ktoré majú v držbe iba aktíva na súkromné, nepodnikateľské použitie, nemusia veľmi dlhý čas uskutočňovať žiadne transakcie. Tretia podmienka by potom mala cieliť na podniky, ktoré nemajú žiadne alebo nemajú primerané vlastné zdroje na vykonávanie základných riadiacich činností. V tomto zmysle platí, že podniky, ktoré nemajú primerané vlastné zdroje, zvyčajne využívajú tretie strany ako poskytovateľov služieb zameraných na správu, riadenie, korešpondenciu a dodržiavanie predpisov alebo uzatvárajú príslušné dohody s prepojenými podnikmi o poskytovaní takýchto služieb, aby mohli zriadiť a udržiavať právnu a daňovú prítomnosť. Na to, aby podnik spĺňal túto podmienku, nepostačuje externé zabezpečovanie len niektorých vedľajších služieb, ako napríklad len služieb vedenia účtovníctva, keď základné činnosti naďalej vykonáva podnik. Hoci poskytovatelia takýchto služieb môžu byť regulovaní na iné ako daňové účely, ich povinnosti na takéto iné účely nie vždy stačia na zmiernenie rizika, že umožňujú založenie a udržiavanie podnikov zneužívaných na praktiky vyhýbania sa daňovým povinnostiam a daňových únikov.

(6)Bolo by spravodlivé vylúčiť z uplatňovania pripravovaných pravidiel podniky, ktorých činnosti musia spĺňať primeranú úroveň transparentnosti, a preto u nich neexistuje riziko chýbajúcej ekonomickej podstaty na daňové účely. Spoločnosti s prevoditeľnými cennými papiermi prijatými na obchodovanie alebo kótovanými na regulovanom trhu, prípadne v rámci multilaterálneho obchodného systému, ako aj určité finančné spoločnosti, ktoré sú v Únii priamo či nepriamo výrazne regulované a vzťahujú sa na ne prísnejšie požiadavky na transparentnosť, ako aj dohľad, by mali byť takisto vylúčené z rozsahu pôsobnosti tejto smernice. Ani čisté holdingové podniky, ktoré sa nachádzajú v tej istej jurisdikcii ako prevádzková dcérska spoločnosť a ich konečný užívateľ (užívatelia) výhod, pravdepodobne nesledujú cieľ získania daňového zvýhodnenia. Podobne je to aj so subholdingovými podnikmi, ktoré sa nachádzajú v tej istej jurisdikcii, ako ich akcionár alebo hlavný materský subjekt. Preto by takisto mali byť vylúčené. Rovnako ani podniky, ktoré zamestnávajú primeraný počet osôb, pracujúcich na plný pracovný úväzok a výlučne vykonávajúcich činnosti týchto podnikov, by sa nemali považovať za podniky bez minimálnej ekonomickej podstaty. Hoci nemožno odôvodnene očakávať, že by splnili vstupné kritérium, mali by byť výslovne vylúčené na účely právnej istoty.

(7)Na rozlíšenie podnikov, pri ktorých existuje riziko zistenia chýbajúcej ekonomickej podstaty na daňové účely, a na zabezpečenie toho, aby pravidlá zachytávali iba podniky bez ekonomickej podstaty na daňové účely, by mali podniky poskytovať informácie o svojich zdrojoch v členskom štáte, v ktorom sú rezidentom na daňové účely. Tieto informácie sú potrebné na overenie toho, či má podnik zdroje a skutočne vykonáva hospodársku činnosť v členskom štáte svojej daňovej rezidencie a či existuje dostatočný nexus medzi príjmom alebo aktívami podniku a daným členským štátom.

(8)V záujme uľahčenia vykonávania tejto smernice by mali podniky, pri ktorých existuje riziko, že sa u nich zistí nedostatočná ekonomická podstata a že sa používajú s hlavným cieľom získať daňové zvýhodnenie, vo svojom ročnom daňovom priznaní vyhlásiť, že v členskom štáte daňovej rezidencie vlastnia minimálnu úroveň zdrojov, akými sú ľudské zdroje a priestory, a predložiť v takom prípade o tom písomné dôkazy. Hoci sa uznáva, že rôzne činnosti si môžu vyžadovať rôznu úroveň alebo typ zdrojov, spoločná minimálna úroveň zdrojov by sa očakávala za každých okolností. Toto posúdenie by sa malo zameriavať výhradne na určenie ekonomickej podstaty podnikov na daňové účely a nespochybňuje sa ním úloha, ktorú „poskytovatelia služieb správy zvereného majetku alebo služieb pre obchodné spoločnosti“ vymedzení v smernici Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/849 zohrávajú pri identifikácii prania špinavých peňazí, súvisiacich predikatívnych trestných činov a financovania terorizmu. Na druhej strane, ak už pri podniku existuje riziko zistenia nedostatočnej ekonomickej podstaty na daňové účely, neexistencia minimálnej úrovne zdrojov sa môže považovať za znak nedostatočnej ekonomickej podstaty. V záujme zabezpečenia zlučiteľnosti s príslušnými medzinárodnými normami by spoločná minimálna úroveň mala vychádzať z existujúcich noriem Únie a medzinárodných noriem týkajúcich sa podstatnej hospodárskej činnosti v kontexte preferenčných daňových režimov alebo v prípade neexistencie zdaňovania právnických osôb, ktoré boli vypracované v rámci Fóra o škodlivých daňových praktikách. Treba stanoviť povinnosť predložiť spolu s daňovým priznaním písomné dôkazy, ktorými podnik podloží svoje vyhlásenie, že disponuje minimálnou úrovňou zdrojov. Potrebné je to aj na to, aby si daňová správa mohla vytvoriť názor na základe skutočností a okolností podniku a rozhodnúť o tom, či začne vykonávať kontrolu.

(9)S cieľom zabezpečiť daňovú istotu je nevyhnutné stanoviť spoločné pravidlá týkajúce sa obsahu vyhlásení podnikov. Podniky, ktoré splnia vstupné kritérium a na ktoré sa v dôsledku toho začnú vzťahovať požiadavky na oznamovanie, by sa mali považovať za podniky, ktoré nemajú dostatočnú ekonomickú podstatu na daňové účely, ak zároveň vyhlásia, že nemajú jeden alebo viaceré z prvkov, ktoré kumulatívne tvoria minimálnu úroveň ekonomickej podstaty, alebo ak nepredložia požadované podporné dôkazy. Podniky, ktoré vyhlásia, že majú všetky prvky tvoriace minimálnu úroveň ekonomickej podstaty, a predložia požadované podporné dokumenty, by sa naopak mali považovať za podniky, ktoré majú minimálnu ekonomickú podstatu na daňové účely, a nemali by sa ne vzťahovať žiadne ďalšie povinnosti či dôsledky vyplývajúce z tejto smernice. Týmto by však nemali byť dotknuté žiadne uplatniteľné právne predpisy a právo daňovej správy vykonať kontrolu, a to aj na základe podporných dokumentov, a prípadne dospieť k inému záveru.

(10)Uznáva sa, že to, či podnik skutočne vykonáva hospodárske činnosti na daňové účely alebo slúži hlavne na účely vyhýbania sa daňovým povinnostiam a daňových únikov, v konečnom dôsledku závisí od skutočností a okolností. Tie by sa mali posudzovať pri každom konkrétnom podniku individuálne. Preto by mali mať podniky, ktoré sa považujú za podniky bez minimálnej ekonomickej podstaty na daňové účely, právo dokázať opak vrátane práva dokázať, že neslúžia predovšetkým daňovým cieľom, a takúto domnienku vyvrátiť. Po splnení oznamovacích povinností podľa tejto smernice by mali predložiť dodatočné informácie daňovej správe členského štátu, v ktorom majú daňovú rezidenciu. Hoci môžu predložiť akékoľvek dodatočné informácie, ktoré považujú za vhodné, je dôležité stanoviť spoločné požiadavky na to, čo môže predstavovať vhodné dodatočné dôkazy, a čo sa teda bude vyžadovať vo všetkých prípadoch. Ak sa členský štát na základe takýchto dodatočných dôkazov domnieva, že podnik uspokojivo vyvrátil domnienku o nedostatočnej ekonomickej podstate, mal by mať možnosť vydať rozhodnutie, ktorým osvedčí, že podnik má minimálnu ekonomickú podstatu na daňové účely v súlade s touto smernicou. Takéto rozhodnutie môže zostať v platnosti, pokým sa nezmenia skutkové a právne okolnosti podniku, najviac však šesť rokov od vydania rozhodnutia. Umožní to obmedziť zdroje vyčleňované na prípady, v ktorých sa preukázalo, že nejde o schránkový subjekt na účely smernice.

(11)Keďže cieľom tejto smernice je zabrániť vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam a daňovým únikom, ku ktorým by pravdepodobne vo veľkej miere dochádzalo v dôsledku činností podnikov bez minimálnej ekonomickej podstaty, a s cieľom zabezpečiť daňovú istotu a posilniť riadne fungovanie vnútorného trhu je mimoriadne dôležité stanoviť možnosť oslobodiť od povinností podniky, ktoré spĺňajú vstupné kritérium, ale ktorých vloženie na medzistupni v skutočnosti nevedie k zvýhodneniu z hľadiska celkovej daňovej situácie skupiny alebo konečného užívateľa (užívateľov) výhod daného podniku. Preto by takéto podniky mali mať právo požiadať daňovú správu členského štátu, v ktorom majú daňovú rezidenciu, o vydanie rozhodnutia, ktoré ich v plnej miere a vopred oslobodí od plnenia navrhovaných pravidiel. Takéto oslobodenie by takisto malo byť časovo obmedzené, aby mohla daňová správa pravidelne overovať, či naďalej platia skutkové a právne okolnosti opodstatňujúce rozhodnutie o oslobodení. Možné predĺženie platnosti takéhoto rozhodnutia zároveň umožní obmedziť zdroje vyčlenené na prípady, ktoré by mali byť vyňaté z rozsahu pôsobnosti smernice.

(12)V záujme zabezpečenia daňovej istoty a spravodlivého zdanenia na vnútornom trhu by bolo vhodné výslovne stanoviť pravidlá zaobchádzania na daňové účely s príjmom plynúcim do podnikov alebo z podnikov, v prípade ktorých sa zistila chýbajúca minimálna ekonomická podstata na daňové účely a ktoré nepredložili dôkazy o opaku ani dôkazy o tom, že neslúžia cieľu získania daňového zvýhodnenia. Takýto príjem by mal byť zdaniteľný v členskom štáte, v ktorom má akcionár (akcionári) podniku daňovú rezidenciu, ako keby bol vyplatený priamo tomuto akcionárovi (akcionárom). V záujme zabránenia riziku dvojitého zdanenia by sa mala zohľadniť a od dane splatnej v členskom štáte akcionára (akcionárov) podniku odpočítať prípadná daň zaplatená z takéhoto príjmu v členskom štáte podniku. Ak akcionári podniku nemajú daňovú rezidenciu v členskom štáte, takýto príjem by mal byť zdaniteľný v jurisdikcii daňovej rezidencie platiteľa, ako keby bol vyplatený priamo akcionárovi (akcionárom) podniku. Pravidlá s rovnocenným účinkom by sa mali uplatňovať v situáciách, v ktorých neexistujú toky príjmov. Konkrétne by sa to mohlo vyskytnúť v prípade držby nehnuteľného alebo iného majetku s veľmi vysokou hodnotou výlučne na súkromné účely alebo v prípade čistých majetkových účastí. Vzhľadom na riziko zakladania reťazcov viacerých podnikov bez minimálnej ekonomickej podstaty je takisto mimoriadne dôležité vylúčiť, aby sa príjem považoval za zdaniteľný v jurisdikcii akcionára, ktorý je sám podnikom bez minimálnej ekonomickej podstaty. Rozdelenie práv zdaňovať v súlade s dohodami a dohovormi, v ktorých sa stanovuje zamedzenie dvojitého zdanenia príjmu a prípadne kapitálu, uzavretými medzi členským štátom a treťou krajinou by nemalo byť touto smernicou dotknuté.

(13)V záujme zabezpečenia účinnosti navrhovaného rámca je potrebné stanoviť primerané daňové dôsledky pre podniky, ktoré nemajú minimálnu ekonomickú podstatu na daňové účely. Podniky, ktoré splnili vstupné kritérium a považujú sa za podniky, ktoré nemajú dostatočnú ekonomickú podstatu na daňové účely, pričom zároveň nepredložili dôkazy o opaku ani dôkazy o tom, že neslúžia cieľu získať daňové zvýhodnenie, by nemali mať možnosť využívať výhody plynúce z ustanovení dohôd a dohovorov, v ktorých sa stanovuje zamedzenie dvojitého zdanenia príjmu, a prípadne kapitálu, ktorých zmluvnou stranou je členský štát ich daňovej rezidencie, a ani zo žiadnych iných dohôd vrátane ustanovení medzinárodných dohôd na podporu a ochranu investícií, ktoré majú rovnocenný účel alebo účinok. Takéto podniky by nemali mať možnosť využívať výhody plynúce zo smernice Rady 2011/96/EÚ a smernice Rady 2003/49/ES. Na tento účel by tieto podniky nemali mať nárok na potvrdenie o daňovej rezidencii, pokiaľ má slúžiť na získanie uvedených výhod. Členský štát, v ktorom je podnik rezidentom na daňové účely, by preto mal vydanie potvrdenia o daňovej rezidencii zamietnuť. Alternatívne by uvedený členský štát mal mať možnosť vydať takéto potvrdenie s upozornením, že by ho podnik nemal použiť na získanie uvedených daňových výhod. Týmto zamietnutím vydania potvrdenia o daňovej rezidencii alebo prípadne vydaním osobitného potvrdenia o daňovej rezidencii by nemali byť dotknuté vnútroštátne pravidlá členského štátu podniku, pokiaľ ide o daňovú rezidenciu a príslušné povinnosti s ňou súvisiace. Malo by ísť skôr o oznámenie ostatným členským štátom a tretím krajinám, že na transakcie týkajúce sa tohto podniku by sa nemala poskytnúť žiadna úľava ani refundácia na základe žiadnej zmluvy s členským štátom podniku alebo prípadne smerníc Únie.