Rozsudok vo veci Achmea je, pokiaľ ide o vzťahy v rámci EÚ, významný aj pre rozhodcovský mechanizmus medzi investormi a štátmi stanovený v článku 26 Zmluvy o energetickej charte. Ak sa toto ustanovenie vykladá správne, nie je v ňom stanovená rozhodcovská doložka medzi investormi a štátmi uplatniteľná na vzťahy medzi investormi z členských štátov EÚ a investormi z iných členských štátov EÚ. So zreteľom na prednosť práva Únie je táto doložka, ak sa vykladá ako uplatňujúca sa na vzťahy v rámci EÚ, nezlučiteľná s primárnym právom Únie, a teda je neuplatniteľná. Odôvodnenie Súdneho dvora Európskej únie vo veci Achmea sa v skutočnosti vzťahuje rovnako na uplatňovanie takejto doložky na vzťahy v rámci EÚ, ktorá, podobne ako v prípade doložiek bilaterálnych investičných zmlúv v rámci EÚ, otvára možnosť predložiť tieto spory orgánu, ktorý nie je súčasťou súdneho systému EÚ. To, že EÚ je takisto stranou Zmluvy o energetickej charte, nemá vplyv na tento záver: účasťou EÚ na tejto zmluve sa len vytvorili práva a povinnosti medzi EÚ a tretími krajinami a nie sú ňou ovplyvnené vzťahy medzi členskými štátmi EÚ.

Súdny dvor Európskej únie vo veci Achmea rozhodol, že rozhodcovské doložky medzi investorom a štátom stanovené v bilaterálnych investičných zmluvách v rámci EÚ narúšajú systém právnych prostriedkov nápravy stanovený v zmluvách EÚ, takže ohrozujú autonómiu, účinnosť, prednosť a priamy účinok práva Únie a zásadu vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi. Využívanie takýchto doložiek narúša prejudiciálne konanie stanovené v článku 267 ZFEÚ a nie je v súlade so zásadou lojálnej spolupráce. Z toho vyplýva, že všetky rozhodcovské doložky medzi investormi a štátom v bilaterálnych investičných dohodách v rámci EÚ sú neuplatniteľné a že rozhodcovský súd zriadený na základe takýchto doložiek nemá právomoc z dôvodu chýbajúcej platnej rozhodcovskej zmluvy. Vnútroštátne súdy sú v dôsledku toho povinné zrušiť akýkoľvek rozhodcovský rozsudok, ktorý vznikol na tomto základe, a odmietnuť ho vykonávať. Členské štáty, ktoré sú účastníkmi prebiehajúcich konaní v akomkoľvek postavení, musia zároveň z rozsudku vo veci Achmea vyvodiť všetky potrebné dôsledky. Podľa zásady právnej istoty sú okrem toho viazané formálne odstúpiť od svojich bilaterálnych investičných zmlúv v rámci EÚ.

Komisia po rozsudku vo veci Achmea zintenzívnila dialóg so všetkými členskými štátmi a vyzvala ich, aby prijali opatrenia na ukončenie bilaterálnych investičných zmlúv v rámci EÚ so zreteľom na ich nepopierateľnú nezlučiteľnosť s právom Únie. Komisia bude monitorovať pokrok v tejto oblasti a v prípade potreby môže rozhodnúť, že následne uplatní postup v prípade porušenia povinnosti.

Bilaterálnymi investičnými zmluvami v rámci EÚ sa práva udeľujú len vo vzťahu k investorom z jedného z dvoch dotknutých členských štátov, čo je v rozpore so zásadou nediskriminácie investorov EÚ na jednotnom trhu podľa práva Únie. Bilaterálnymi investičnými zmluvami v rámci EÚ sa navyše zriadením alternatívneho systému riešenia sporov odnímajú vnútroštátnemu súdnictvu konania týkajúce sa vnútroštátnych opatrení a práva Únie. Tieto konania sa zverujú súkromným rozhodcom, ktorí nemôžu riadne uplatňovať právo Únie, bez nevyhnutného súdneho dialógu so Súdnym dvorom Európskej únie.

Vlády v posledných desaťročiach podporujú cezhraničné investície uzatváraním bilaterálnych investičných zmlúv. Tieto bilaterálne investičné zmluvy spravidla zahŕňajú právo na národné zaobchádzanie a zaobchádzanie podľa doložky najvyšších výhod, na spravodlivé a objektívne zaobchádzanie, ochranu pred vyvlastnením a na voľný prevod finančných prostriedkov. Investori sa môžu na porušovanie týchto ustanovení sťažovať na rozhodcovskom súde, ktorý rozhoduje o veciach medzi investormi a štátom. Podobné ustanovenia sa uvádzajú v Zmluve o energetickej charte, čo je viacstranná investičná zmluva, ktorú iniciovala EÚ na stimuláciu investícií do sektora energetiky. EÚ sa pustila do značnej reformy týchto zmlúv vo vonkajšom kontexte EÚ.

Cezhraniční investori v EÚ sa môžu opierať o priamo uplatniteľné práva EÚ, ktoré sú nadradené vnútroštátnemu právu. Vnútroštátni sudcovia zohrávajú pri ochrane investícií osobitnú úlohu a majú v tejto oblasti aj osobitnú zodpovednosť. Vnútroštátni sudcovia musia spoločne so Súdnym dvorom Európskej únie prostredníctvom prejudiciálneho konania celkom nezávisle zabezpečiť úplné uplatňovanie práva Únie a súdnu ochranu práv jednotlivcov vo všetkých členských štátoch. Práva cezhraničných investorov sú v EÚ navyše chránené aj viacerých verejnými mechanizmami zameranými na zabránenie porušovaniu predpisov a riešenie ťažkostí, s ktorými sa investori môžu stretávať v súvislosti s vnútroštátnymi orgánmi.

Právo Únie, ako sa postupne vyvíjalo počas viacerých desaťročí, poskytuje investorom vysokú úroveň ochrany, aj keď nerieši všetky problémy, s ktorými sa investori môžu stretávať pri svojej činnosti. Právo Únie bolo základom rozvoja jednotného trhu ako priestoru, v ktorom môžu investori slobodne založiť podnik, investovať do spoločností, dovážať a vyvážať tovar a poskytovať služby cezhranične a mať prospech z rovnakého a nediskriminačného zaobchádzania mimo svojho štátu. Voľný pohyb kapitálu je základom každej investície a v zmluve sa zakazujú opatrenia, ktoré neoprávnene zabraňujú cezhraničným pohybom kapitálu a platieb alebo od nich odrádzajú.

Jednotný trh Európskej únie je jedinečný priestor pre investičné príležitosti. Hlavným cieľom Investičného plánu pre Európu je vytvoriť predvídateľnejšie, stabilnejšie a jasnejšie regulačné prostredie na podporu investícií. V rámci tohto úsilia sa v Akčnom pláne na vybudovanie únie kapitálových trhov (CMU) a v jeho preskúmaní v polovici trvania zdôrazňuje, že stabilné podnikateľské prostredie je veľmi dôležité na podporu väčších investícií v Európskej únii. Komisia chce zachovať a zlepšiť predvídateľné, stabilné a jasné regulačné prostredie a zároveň účinné presadzovanie práv investorov. Cieľom tohto oznámenia je poskytnúť usmernenie o existujúcich pravidlách EÚ v súvislosti so spôsobom zaobchádzania s cezhraničnými investíciami EÚ.

Vytvorenie novej hospodárskej činnosti je chránené najmä trhovými slobodami EÚ. Ide o tieto slobody: právo investorov na prevod kapitálu do iných členských štátov (článok 63 ZFEÚ) vrátane finančného aj fyzického kapitálu (ako sú stroje, továrne alebo iné výrobné faktory); a právo usadiť sa v iných členských štátoch, zriadiť agentúry, pobočky alebo dcérske spoločnosti (článok 49 ZFEÚ). V sekundárnych právnych predpisoch sa stanovujú limity pre schémy schvaľovania, ktoré môžu zaviesť členské štáty, a zakazujú sa určité druhy požiadaviek.

Právo Únie zahŕňa a chráni najmä investície, ktoré so sebou prinášajú pohyby kapitálu a zriaďovanie. Tieto pojmy označujú:

Investície na jednotnom trhu môžu mať rôzne formy, čo odzrkadľuje rozmanitú hospodársku realitu. Právo Únie zahŕňa a chráni každú formu investície. V skutočnosti patrí každá hospodárska činnosť do rozsahu pôsobnosti minimálne jednej zo základných slobôd a základné slobody platia aj vtedy, keď účelom činnosti nie je tvorba zisku.

Podľa portugalských právnych predpisov dividendy prijímané portugalskými dôchodkovými fondmi boli oslobodené od dane za podmienky, že ich podiely boli držané minimálne jeden rok. Na rozdiel od toho sa zrážková daň (v zásade 20 %) zvýšila v prípade dividend vyplácaných dôchodkovým fondom z iných členských štátov v prípade príjmu získaného na portugalskom území. Súdny dvor Európskej únie potvrdil, že portugalské právne predpisy sú v rozpore s voľným pohybom kapitálu zakotveným v zmluve. Uviedol, že Portugalsko neodôvodnilo diskriminačný prístup k dividendám vyplácaným dôchodkovým fondom usadeným v iných členských štátoch. Navyše skutočnosť, že dôchodkové fondy – nerezidenti nemôžu za nijakých okolností využiť oslobodenie poskytované dôchodkovým fondom usadeným v Portugalsku, nebola primeraná, pokiaľ ide o ťažkosti, na ktoré sa odvolávalo Portugalsko v súvislosti so získavaním informácií a vymáhaním daňových dlhov.

Príklad 2 – Dôchodkové fondy so sídlom v iných členských štátoch majú právo na rovnaké daňové zaobchádzanie ako domáce dôchodkové fondy

Právo Únie o jednotnom trhu zahŕňa aj daňové pravidlá, ktoré sú pre investorov veľmi dôležité. Smernice EÚ upravujú napríklad DPH, spotrebné dane a zdaňovanie energie. Navyše, aj keď v súčasnej situácii práva Únie patrí priame zdaňovanie do rozsahu právomocí členských štátov, túto právomoc musia vykonávať v súlade s právom Únie vrátane základných slobôd. V sekundárnych právnych predpisoch EÚ sú okrem toho stanovené aj určité limity tejto vnútroštátnej právomoci. Napríklad v záujme zabezpečenia daňovej neutrality sú na základe smernice o materských a dcérskych spoločnostiach od zrážkovej dane oslobodené zisky, ktoré dcérska spoločnosť distribuuje svojej materskej spoločnosti. Členské štáty teda nemôžu jednostranne zaviesť reštriktívne opatrenia a podmieňovať právo na oslobodenie od zrážkovej dane podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice rôznymi podmienkami.

Investori si môžu pri cezhraničnom investovaní najať aj pracovnú silu v hostiteľskom štáte. Pracovníci EÚ majú rovnako právo na voľný pohyb (článok 45 ZFEÚ). Hostiteľský členský štát nemôže pre poskytovateľov, ktorí dočasne poskytujú svoje služby v inom členskom štáte, podmieniť pohyb zamestnancov vrátane pracovníkov z tretích krajín neoprávnenými alebo neprimeranými obmedzeniami, ako je povinnosť získať pracovné povolenie. S cieľom uviesť do súladu voľný pohyb na jednotnom trhu a ochranu pracovníkov sa pracovné právo hostiteľskej krajiny uplatňuje na vyslaných pracovníkov, pokiaľ ide o záležitosti uvedené v smernici 96/71/ES o vysielaní pracovníkov.

Spoločnosť EÚ, ktorá chce poskytovať služby dočasne a nechce sa usadiť v inom členskom štáte, má nárok vybaviť sa potrebnou infraštruktúrou v hostiteľskom členskom štáte . Členské štáty nemôžu poskytovanie služieb na svojom území podmieniť dodržiavaním všetkých podmienok požadovaných na usadenie sa, keďže by sa tým sloboda poskytovať služby stala neúčinnou . Vzťahuje sa to napríklad na odbornú kvalifikáciu, sociálne dávky pre zamestnancov, licencie, komplexné ohlasovacie povinnosti pre poskytovateľov služieb či komplexné povinnosti na preklad podpornej dokumentácie .

Komisia nedávno navrhla rámec, ktorý umožňuje spoločnostiam jednoducho pôsobiť na jednotnom trhu, a to aj keď sa rozrastajú a reštrukturalizujú cezhranične s cieľom prispôsobiť sa meniacim sa trhovým podmienkam. Iniciatíva zahŕňa spoločné postupy EÚ pre cezhraničné premeny a rozdelenia a aktualizuje existujúce pravidlá o cezhraničných zlúčeniach. V súlade s judikatúrou sa ňou zriaďujú silné záruky na ochranu oprávnených práv a záujmov zamestnancov, akcionárov a veriteľov a na zabránenie využívaniu týchto postupov na zriaďovanie umelých opatrení zameraných najmä na získanie neprimeraného daňového zvýhodnenia.

Ak sa chce európska spoločnosť presťahovať a premeniť sa na spoločnosť, ktorá sa riadi právnymi predpismi iného členského štátu, požíva slobodu usadiť sa. Členský štát pôvodu nemôže v tejto súvislosti uložiť žiadne obmedzenia na presun a premenu s výnimkou závažných dôvodov týkajúcich sa verejného záujmu a primeraným spôsobom . Napríklad povinná likvidácia spoločnosti v krajine pôvodu ako základná podmienka na jej premiestnenie do iného členského štátu je neprimeraná, a teda je v rozpore s právom Únie . Členské štáty môžu zabrániť podvodu alebo ho penalizovať v súlade s právom Únie. Skutočnosť, že spoločnosť si zriadi sídlo alebo skutočné ústredie v inom členskom štáte na účely využívania priaznivejších právnych predpisov, však sama osebe nepredstavuje zneužívanie .

Investori môžu založiť spoločnosť v členskom štáte, ktoré si zvolia, a zriadiť sekundárnu prevádzku v inom členskom štáte bez ohľadu na to, kde hodlajú vykonávať hlavnú alebo celú činnosť . Členské štáty musia uznať spoločnosti, ktoré boli platne vytvorené na základe právnych predpisov iného členského štátu, najmä pokiaľ ide o právnu spôsobilosť spoločnosti začať konanie v právnom spore .

Keď investori EÚ začnú prevádzkovať podnik v inom členskom štáte alebo vykonávať iný druh investície, ďalej sa uplatňuje právo Únie podľa výkladu Súdneho dvora Európskej únie. Vo všeobecnosti ich chráni pred verejnými opatreniami, ktoré by investorom znemožňovali používať ich majetok alebo ktoré by obmedzovali podnikateľskú činnosť, ktorú vykonávajú, aj keď sa takéto opatrenia rovnako vzťahujú na vnútroštátne subjekty.

Určité druhy obmedzení sú samé osebe nezlučiteľné so zmluvou, napríklad podmienky reciprocity voči iným členským štátom alebo predpoklad podvodu vo vzťahu k cudzincom.

Súdny dvor Európskej únie skonštatoval, že žaloba je opodstatnená. Najskôr rozhodol, že dotknuté opatrenie predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb. Súdny dvor Európskej únie akceptoval, že ochrana pracovníkov, na ktorú sa odvolávalo Belgicko, je oprávnený verejný záujem. Súdny dvor Európskej únie však rozhodol, že Belgicko nepredložilo dostatočne presvedčivé odôvodnenie, ako je poskytovanie týchto veľmi podrobných informácií potrebné na dosiahnutie cieľov verejného záujmu, o ktoré sa opiera, a ako povinnosť poskytnúť vopred tieto informácie nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov, napriek skutočnosti, že to malo urobiť. Súdny dvor Európskej únie v tejto súvislosti pripomenul, že akýkoľvek predpoklad zneužívania zahraničnými hospodárskymi subjektmi je nezlučiteľný so zmluvou.

Takéto obmedzenie je zakázané, pokiaľ nie je náležite odôvodnené a v súlade so všeobecnými zásadami práva Únie a základnými právami, aj keď je jeho rozsah pôsobnosti obmedzený alebo má malý význam a takisto ak ho prijme domáci členský štát investora. Tento zákaz sa týka najmä vnútroštátnych právnych predpisov, iných všeobecne uplatniteľných opatrení a individuálnych administratívnych rozhodnutí.

V zmluve je okrem diskriminácie stanovené aj to, že obmedzením je aj akékoľvek nejasne uplatniteľné opatrenie, ktoré môže zakázať a znížiť atraktívnosť vykonávania jednej zo základných slobôd alebo odradiť od jej vykonávania, a to aj nepriamo a potenciálne.

·mechanizmy predchádzajúceho schválenia pre investície do nehnuteľností (napríklad do poľnohospodárskej pôdy) .

Súdny dvor Európskej únie rozhodol, že uvedenými zmenami právnych predpisov v roku 2013 sa obmedzil voľný pohyb kapitálu, lebo žalobcovia nemohli používať majetok, do ktorého investovali kapitál, a boli diskriminačné, lebo tieto zmeny boli de facto zamerané na cudzincov. Opatrenia neboli vhodné na dosiahnutie oprávnených cieľov verejnej politiky (napríklad zachovanie životaschopných poľnohospodárskych spoločenstiev), presahovali rámec toho, čo je potrebné, a mohli ich nahradiť menej reštriktívne prostriedky.

Maďarská spoločnosť (vo vlastníctve fyzických osôb usadených v Nemecku) a rakúsky občan nadobudli pred 30. aprílom 2014 užívacie práva na poľnohospodársku pôdu v Maďarsku, ktoré boli zapísané do katastra nehnuteľností. Zmenami príslušných maďarských právnych predpisov v roku 2013 sa zrušili všetky užívacie práva na ornú pôdu, pokiaľ nebolo možné dokázať, že vznikli medzi príslušníkmi tej istej rodiny. Práva dotknutých cudzincov EÚ boli z katastra nehnuteľností preto vymazané.

V praxi zohráva zásada proporcionality ústrednú úlohu. Súdny dvor Európskej únie vykonáva hĺbkové preskúmanie, keď ide o proporcionalitu vnútroštátnych opatrení, ktoré obmedzujú základné slobody. Pri posudzovaní proporcionality by sa mali zohľadňovať všetky faktické a právne okolnosti veci. Je na vnútroštátnych orgánoch, aby preukázali, že ich právne predpisy sú v súlade so zásadou proporcionality. Dôvody, na ktoré sa môže členský štát odvolávať ako na odôvodnenie, musia byť v tomto ohľade podložené primeranými dôkazmi alebo analýzou vhodnosti a proporcionality reštriktívneho opatrenia.

Po prvé, vnútroštátne obmedzenia musia byť proporcionálne, čo znamená, že reštriktívne ustanovenia sú vhodné na dosiahnutie zamýšľaného cieľa vrátane toho, že musia slúžiť oprávnenému verejnému cieľu súdržným a systematickým spôsobom. Nemali by presahovať rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie verejného záujmu. Reštriktívne opatrenie nie je proporcionálne, ak existuje možné alternatívne opatrenie, ktoré môže sledovať predmetný verejný záujem spôsobom, ktorý menej obmedzuje voľný pohyb.

3.Všetky obmedzenia musia byť v súlade so všeobecnými zásadami práva Únie (proporcionalita, právna istota a oprávnené očakávania)

Zoznam závažných dôvodov týkajúcich sa verejného záujmu sa vyvíjal v nadväznosti na to, ako judikatúra Súdneho dvora Európskej únie uznávala neprestajne sa meniace záujmy našich spoločností. Právo Únie však nepovoľuje, aby vnútroštátne opatrenia obmedzovali základné slobody z administratívnych alebo čisto hospodárskych dôvodov. Navyše oprávnené verejné záujmy pripustené v zmluve a judikatúre sa musia vykladať striktne.

Tieto práva nie sú absolútne a ich vykonávanie môže podliehať obmedzeniam, pokiaľ sú tieto obmedzenia odôvodnené cieľmi všeobecného záujmu uznanými právom Únie a sú proporcionálne. Význam cieľov, ktoré sledujú reštriktívne opatrenia, môže odôvodniť negatívne dôsledky pre niektoré subjekty, aj keď sú významné. Obmedzenia však so zreteľom na sledovaný cieľ nesmú predstavovať neprimeraný a neprijateľný zásah narúšajúci samotnú podstatu týchto práv .

Cezhraniční investori sa v rámci rozsahu pôsobnosti práva Únie môžu odvolávať aj na základné práva, ako sú sloboda podnikania, právo vlastniť majetok a právo na účinnú súdnu ochranu, pri konaní v rámci rozsahu pôsobnosti práva Únie. Keď členský štát (vrátane vnútroštátneho zákonodarcu) prijme opatrenie, ktoré sa odchyľuje od jednej zo základných slobôd zaručených v práve Únie, toto opatrenie patrí do rozsahu pôsobnosti práva Únie. Preto sa v plnom rozsahu uplatňuje ochrana zaručená právom Únie vrátane základných práv zakotvených v charte.

4.Všetky vnútroštátne obmedzenia musia byť v súlade so základnými právami

Investori EÚ by sa v zásade na ochranu oprávnených očakávaní mali odvolávať len príležitostne, lebo zvyčajne sa môžu spoliehať na uplatňovanie základných slobôd zakotvených v zmluve (vrátane proporcionality a nediskriminácie) a na sekundárne právne predpisy EÚ. Pravidlá EÚ v skutočnosti spôsobujú právne účinky od momentu ich nadobudnutia účinnosti. Rovnako sú okamžite uplatniteľné a záväzné pre nové členské štáty od dátumu ich pristúpenia, takže sa vzťahujú na budúce účinky situácií, ktoré vznikli pred pristúpením tohto nového členského štátu k EÚ.

Súdny dvor Európskej únie pripomenul obsah zásad právnej istoty a ochrany oprávnených očakávaní. Zdôraznil však aj to, že ak opatrný a obozretný investor mohol predvídať, že prijatie opatrenia pravdepodobne ovplyvní jeho záujmy, po prijatí opatrenia sa nemôže odvolávať na túto zásadu. Súdny dvor Európskej únie dospel k záveru, že toto skutkové posúdenie musí vykonať vnútroštátny súd, potvrdil však, že právna istota a ochrana oprávneného očakávania v zásade nebránia členskému štátu zrušiť schému daňového oslobodenia pred dátumom uplynutia platnosti.

V nemeckých právnych predpisoch bola stanovená daňová výnimka pre určitý druh zmiešaného biopaliva do konca roku 2009. Oslobodenie od dane bolo zrušené 18. decembra 2006 s účinnosťou od 1. januára 2007, t. j. celé dva roky pred dátumom uplynutia platnosti.

C-201/08 – Plantanol GmbH & Co

Na to, aby sa hospodárske subjekty mohli spoliehať na ochranu oprávnených očakávaní, musia konať v dobrej viere, opatrne a obozretne. To znamená, že ak investor vedel alebo mal dôvodne vedieť, že zdroj jeho požiadavky, pravidlá, na ktorých založil svoju žalobu, správanie verejného orgánu, ktorý vykonáva tieto pravidlá, alebo konanie tohto verejného orgánu boli v rozpore s právom Únie, nemôže sa odvolávať na zásadu oprávneného očakávania.

Právna istota navyše zahŕňa aj ochranu oprávnených očakávaní. Napadnúť zmenu existujúcich pravidiel alebo prijatie nových pravidiel, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti práva Únie, však investori EÚ môžu len za určitých okolností na základe ochrany svojich oprávnených očakávaní.

Po druhé, právna istota je všeobecná zásada práva Únie, ktorá je významná aj pre investorov. Vyžaduje, aby boli pravidlá EÚ a vnútroštátne pravidlá jasné, presne stanovené a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinok, najmä ak môžu mať nepriaznivé dôsledky pre súkromné osoby a podniky. Táto požiadavka sa musí dodržiavať o to striktnejšie, ak môžu mať pravidlá negatívne dôsledky pre súkromné osoby a podniky alebo ak môžu pravidlá spôsobiť finančné dôsledky pre dotknuté osoby. Keď subjekty verejného sektora konajú v rámci rozsahu pôsobnosti práva Únie, musia svoju diskrečnú právomoc vykonávať na základe objektívnych, nediskriminačných, dostatočne konkrétnych a jasných kritérií, ktoré sú vopred známe.

Každá osoba má právo na vypočutie, keď orgány členských štátov prijímajú individuálne opatrenia, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti práva Únie a ktoré by mohli mať vplyv na túto osobu . Správny orgán musí pravidlá uplatňovať nestranne, musí zohľadniť všetky náležité informácie bez diskriminácie a musí uviesť riadne odôvodnenie svojich rozhodnutí . Keď členský štát uložil poplatky v rozpore s pravidlami práva Únie, v zásade musí vrátiť náležité sumy aj s úrokom.

opovinnosť sudcu z vlastného podnetu ignorovať akýkoľvek úkon (aj keď ústavnej povahy), ktorý je v rozpore s právom Únie,

oodstránenie dôsledkov porušenia práva Únie,

opriznanie náhrady škôd za porušenie práva Únie (vrátane súdneho previnenia).

Tieto prostriedky nápravy majú priamy právny základ v práve Únie. Keď sú preto splnené podmienky, vnútroštátne súdy ich musia poskytnúť bez ohľadu na to, či sú stanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch. Zároveň možno vnútroštátne rozsudky presadzovať prostredníctvom všetkých nástrojov stanovených vo vnútroštátnych právnych predpisoch.

Príklad 8 – Súdne prostriedky nápravy na základe práva Únie napriek vnútroštátnemu ústavnému právu Vec C-213/89 – Factortame a spojené veci C-46/93 a C-48/93, Brasserie du Pêcheur a Factortame Viacerým spoločnostiam, majiteľom alebo prevádzkovateľom rybárskych plavidiel boli odobraté rybolovné práva, keď orgány Spojeného kráľovstva prijali nové a diskriminačné pravidlá. Spoločnosti požiadali o súdne preskúmanie a o udelenie predbežného opatrenia. Snemovňa lordov Spojeného kráľovstva uznala, že žalobcovia by utrpeli nenapraviteľnú škodu, ak by predbežné opatrenie, o ktoré požiadali, nebolo poskytnuté, a uspeli vo vnútroštátnom konaní. Podľa vnútroštátnych právnych predpisov však anglické súdy v tomto prípade nemali právomoc poskytnúť predbežné opatrenie. Konkrétnejšie, poskytnutiu takéhoto opatrenia zabraňovalo staré pravidlo common law, že predbežné opatrenie nemožno priznať proti korune, t. j. proti vláde, v spojení s predpokladom, že akt parlamentu je v súlade s právom Únie, pokým nie je vydané rozhodnutie o jeho súlade s týmto právom. Snemovňa lordov postúpila otázku Súdnemu dvoru Európskej únie. Súdny dvor Európskej únie odpovedal, že vnútroštátny súd, ktorý sa vo veci týkajúcej sa práva Únie, o ktorej tento súd rozhoduje, domnieva, že jediná prekážka, ktorá zamedzuje priznaniu predbežného opatrenia, je pravidlo vnútroštátnych právnych predpisov, nesmie uplatniť toto pravidlo. V ďalšom konaní postúpenom iným súdom Spojeného kráľovstva, pokiaľ ide o tých istých investorov, Súdny dvor Európskej únie rozhodol, že zásada, že členské štáty sú povinné nahradiť škodu spôsobenú jednotlivcom porušením práva Únie pripísateľnému štátu, je uplatniteľná, keď je vnútroštátny zákonodarca zodpovedný za predmetné porušenie. Náhradu straty alebo škody nemožno navyše podmieňovať vinou (úmyselnou alebo z nedbanlivosti) na strane orgánu štátu zodpovedného za porušenie, ktoré presahuje porušenie, ktoré sa považuje za dostatočne závažné porušenie práva Únie.

Členské štáty sú na základe práva Únie povinné zriadiť účinné postupy, ktoré umožnia občanom a podnikom vrátane investorov nárokovať si náhradu škôd za porušenia svojich práv na základe práva Únie zo strany členských štátov. Komisia uznáva, že cezhraniční investori sa môžu stretávať s ťažkosťami pri domáhaní sa zodpovednosti štátu z dôvodu rôznorodosti vnútroštátnych procesných právnych predpisov. V judikatúre Súdneho dvora Európskej únie však nie je ustanovená len zásada takejto zodpovednosti, sú v nej stanovené aj viaceré minimálne požiadavky pre mimozmluvnú zodpovednosť štátu za porušenie práva Únie.

Požiadavky EÚ a podpora týkajúce sa nezávislosti, kvality a účinnosti vnútroštátneho súdnictva

Nezávislosť vnútroštátneho súdnictva je spoločná zásada ústavných tradícií práva členských štátov a Únie a uznáva sa ako nevyhnutná na zabezpečenie účinnej súdnej ochrany . Pre záruky nezávislosti a nestrannosti sú potrebné pravidlá o zložení súdneho orgánu a vymenovaní, dĺžke výkonu funkcie a dôvodoch abstencie, odmietnutí a prepustení jeho členov. Účelom je vylúčiť akékoľvek dôvodné pochybnosti v mysliach jednotlivcov, pokiaľ ide o neovplyvniteľnosť tohto orgánu vonkajšími faktormi a jeho neutralitu vo vzťahu k záujmom, o ktorých rozhoduje .

Ako sa uvádza v oznámení s názvom Právo EÚ: Lepšie výsledky pomocou lepšieho uplatňovania práva , Komisia podporuje členské štáty a pomáha im v rozširovaní ich kapacít na presadzovanie práva Únie a poskytovanie nápravy, aby sa zabezpečilo, že koneční používatelia práva Únie – či už súkromné osoby, alebo podniky – môžu plne uplatňovať svoje práva.

Komisia podporuje modernizáciu orgánov presadzovania práva prostredníctvom európskeho semestra a v prípade potreby prostredníctvom osobitných právnych predpisov. Komisia pracuje s členskými štátmi na ďalšom zlepšení účinnosti justičných systémov vrátane ich nezávislosti, kvality a efektívnosti. Zlepšenie účinnosti justičných systémov je prioritou európskeho semestra a Rada na základe návrhov Komisie pravidelne prijíma odporúčania pre jednotlivé krajiny na zlepšenie vnútroštátnych justičných systémov.

EÚ finančne podporuje určité justičné reformy prostredníctvom európskych štrukturálnych a investičných fondov. V období rokov 2007 – 2023 minie 16 členských štátov viac ako 900 miliónov EUR na zvýšenie kvality a efektívnosti svojich justičných systémov. Finančné prostriedky EÚ umožnili napríklad zavedenie nových systémov správy prípadov a používateľsky ústretové elektronické služby na súdoch.

Vnútroštátne postupy musia zabezpečiť účinné presadzovanie práv jednotlivcov vyplývajúcich z práva Únie

Okrem nariadenia 1215/2012, ktorého cieľom je uľahčiť prístup k spravodlivosti, najmä stanovením pravidiel o právomoci súdov EÚ v cezhraničných prípadoch, a o rýchlom a jednoduchom uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, právo Únie zvyčajne ponecháva procesné pravidlá na určenie vnútroštátnymi právnymi predpismi. Existujú však výnimky, napríklad smernice o opravných prostriedkoch, ktorými sa harmonizujú procesné aspekty týkajúce sa presadzovania a opravné prostriedky v oblasti verejného obstarávania.

Aj v prípadoch, keď právo Únie neharmonizuje postupy, sa v ňom v každom prípade stanovujú minimálne požiadavky týkajúce sa týchto postupov. Napríklad postupy na presadzovanie práv EÚ by nemali byť menej výhodné ako postupy upravujúce podobné vnútroštátne situácie (zásada rovnocennosti) a nemali by v praxi znemožniť či neprimerane sťažiť výkon týchto práv (zásada účinnosti) . Náklady postupu by nemali byť neprimerane vysoké a právna pomoc sa musí poskytnúť osobám, ktoré nemajú dostatočné prostriedky, pokiaľ je táto pomoc potrebná na zaistenie účinného prístupu k spravodlivosti, pričom v odôvodnených prípadoch sa táto pomoc poskytne aj právnickým osobám . Jednotlivci majú navyše právo, aby sa o ich veci rozhodlo a vykonala sa v primeranej lehote.

Príklad 9 – Neuplatňovanie vnútroštátnych pravidiel o premlčacích lehotách so zreteľom na zavádzajúce konanie vnútroštátnych orgánov Vec C-327/00 – Santex Talianska spoločnosť sa nemohla zúčastniť na postupe verejného obstarávania z dôvodu nedodržania jednej z doložiek súťaže uvedenej v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania. Verejný obstarávateľ po uverejnení oznámenia uchádzačovi oznámil, že so zreteľom na argumenty proti súladu tejto doložky s právom Únie ju vyloží tak, aby sa mohol zúčastniť; neskôr však zmenil názor a rozhodol sa vylúčiť ho zo súťaže. Vnútroštátne lehoty na namietanie proti oznámeniam o vyhlásení verejného obstarávania uplynuli v čase, keď bola vec podaná na súd. Súdny dvor Európskej únie skonštatoval, že vo všeobecnosti lehota stanovená vnútroštátnymi právnymi predpismi bola primeraná, a teda v zásade zaisťovala právnu istotu pre účastníkov súťaže. Usúdil však, že na určenie toho, či nebola ohrozená účinnosť ustanovení práva Únie, treba zohľadniť okolnosti jednotlivého prípadu. V tomto prípade Súdny dvor Európskej únie rozhodol, že konaním zadávateľa vznikol stav neistoty a že táto neistota bola rozptýlená až vo fáze rozhodnutia o vylúčení. Zadávateľ tak neprimerane sťažil výkon práv poškodeného uchádzača, ktoré mu udeľuje právo Únie. Súdny dvor Európskej únie preto dospel k záveru, že v konkrétnych okolnostiach tohto prípadu mal vnútroštátny súd vykladať vnútroštátne pravidlá o premlčacích lehotách v súlade so zásadou účinnosti EÚ, alebo ak takýto výklad nebol možný, neuplatňovať ich, aby žalobca mohol vzniesť námietku nezlučiteľnosti doložky súťaže s uplatniteľným právom Únie.

Predloženie veci Súdnemu dvoru Európskej únie

Vnútroštátne súdy konajú ako súdy EÚ a sú povinné z vlastného podnetu neuplatňovať vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú v rozpore s priamo účinnými ustanoveniami práva Únie. Keď sa výkon práv EÚ zakladá na otázke výkladu práva Únie na vnútroštátnom súde, tento súd môže Súdny dvor Európskej únie požiadať o prejudiciálne rozhodnutie. Keď je táto otázka predložená vnútroštátnemu súdu, proti ktorému nie sú na základe vnútroštátnych právnych predpisov žiadne súdne prostriedky nápravy, tento vnútroštátny súd musí záležitosť postúpiť Súdnemu dvoru Európskej únie . Prejudiciálne otázky sa môžu týkať aj platnosti pravidiel EÚ: keď sú tieto otázky relevantné, vnútroštátny súd musí vec postúpiť Súdnemu dvoru Európskej únie, ktorý má výlučnú právomoc preskúmať platnosť aktov EÚ. Na to, aby sa orgán považoval za „vnútroštátny súdny orgán“ podľa článku 267 ZFEÚ, a teda mohol predložiť vec Súdnemu dvoru Európskej únie, musí splniť viaceré kritériá. Súkromní rozhodcovia a rozhodcovské súdy stanovené v bilaterálnych investičných zmluvách v rámci EÚ nespĺňajú tieto kritériá, takže sa nemôžu považovať za „vnútroštátne súdne orgány“ podľa článku 267 ZFEÚ.