OZNÁMENIE KOMISIE

Usmernenie k výkladu a uplatňovaniu smernice Rady 93/13/EHS o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách

(Text s významom pre EHP)

(2019/C 323/04)

OBSAH

ÚVOD 5

1. CIELE A ROZSAH SMERNICE O NEKALÝCH PODMIENKACH V SPOTREBITEĽSKÝCH ZMLUVÁCH 7

1.1. Ciele smernice o nekalých podmienkach 8

1.2. Rozsah pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach 10

1.2.1. Pojmy „predajca alebo dodávateľ“, „spotrebiteľ“ a „zmluvy uzatvorené medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom“ 10

1.2.2. Individuálne nedohodnuté zmluvné podmienky (článok 3 ods. 1 a 2 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách) 13

1.2.3. Vylúčenie zmluvných podmienok, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia (článok 1 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách) 14

1.2.4. Vzájomné prepojenie s ostatnými právnymi predpismi EÚ 15

1.2.5. Uplatňovanie smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách na obchodníkov usadených v tretích krajinách 17

2. VZŤAH S VNÚTROŠTÁTNYM PRÁVOM VRÁTANE MINIMÁLNEJ HARMONIZÁCIE 17

2.1. Minimálna harmonizácia a rozšírenie rozsahu pôsobnosti (články 8 a 8a smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách) vrátane úlohy najvyšších vnútroštátnych súdov 18

2.2. Iné ustanovenia vnútroštátneho práva 19

3. VŠEOBECNÉ POSÚDENIE NEKALOSTI A POŽIADAVKY NA TRANSPARENTNOSŤ 20

3.1. Nekalosť a transparentnosť vo všeobecnosti 20

3.2. Zmluvné podmienky upravujúce hlavný predmet zmluvy alebo cenu a úhradu (článok 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach) 23

3.2.1. Zmluvné podmienky týkajúce sa vymedzenia hlavného predmetu zmluvy 23

3.2.2. Zmluvné podmienky týkajúce sa ceny a úhrady 24

3.3. Požiadavky na transparentnosť 25

3.3.1. Požiadavky na transparentnosť podľa smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách 25

3.3.2. Požiadavky na transparentnosť vyplývajúce z iných aktov EÚ 28

3.4. Posúdenie nekalosti podľa článku 3 a článku 4 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách 29

3.4.1. Rámec pre posúdenie podľa článku 3 ods. 1 a článku 4 ods 29

3.4.2. Relevantnosť zákonných ustanovení a závažnosť nerovnováhy 31

3.4.3. Sankcie alebo dôsledky nedodržania zmluvných záväzkov zo strany spotrebiteľa 32

3.4.4. Možná nekalá povaha ceny alebo úhrady 33

3.4.5. Okolnosti v čase uzatvorenia zmluvy 33

3.4.6. Relevantnosť nedostatočnej transparentnosti pre nekalú povahu zmluvných podmienok 34

3.4.7. Úloha prílohy, na ktorú sa odkazuje v článku 3 ods. 3 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách 35

4. NEZÁVÄZNOSŤ NEKALÝCH ZMLUVNÝCH PODMIENOK (ČLÁNOK 6 ODS. 1 SMERNICE O NEKALÝCH PODMIENKACH V SPOTREBITEĽSKÝCH ZMLUVÁCH) 37

4.1. Povaha a úloha článku 6 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach pri ochrane proti nekalým zmluvným podmienkam 37

4.2. Právny účinok nezáväznosti zmluvnej podmienky pre spotrebiteľa“ 38

4.3. Dôsledky nekalej povahy zmluvných podmienok na práva a povinnosti zmluvných strán 39

4.3.1. Zásada: Zrušenie nekalých zmluvných podmienok a zákaz ich meniť 39

4.3.2. Výnimka: Vyplnenie medzier v zmluve s cieľom predísť jej zneplatneniu 41

4.3.3. Uplatňovanie dispozitívnych ustanovení v iných prípadoch 43

4.3.4. Možné uplatnenie nekalých zmluvných podmienok napriek ich nekalej povahe? 43

4.4. Vrátenie výhod získaných na základe nekalých zmluvných podmienok 43

5. OPRAVNÉ PROSTRIEDKY A PROCESNÉ ZÁRUKY VYŽADOVANÉ ČLÁNKOM 6 ODS. 1 A ČLÁNKOM 7 ODS. 1 SMERNICE O NEKALÝCH PODMIENKACH V SPOTREBITEĽSKÝCH ZMLUVÁCH 44

5.1. Význam článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách a význam zásady rovnocennosti a účinnosti vo všeobecnosti 44

5.2. Zásada kontroly nekalých zmluvných podmienok ex offo 48

5.2.1. Odkaz na článok 6 ods. 1 a článok 7 ods 48

5.2.2. Vzťah k zásadám občianskeho súdneho konania 48

5.2.3. Kontrola ex offo a úplná pasivita zo strany spotrebiteľa 49

5.3. Povinnosti vyplývajúce zo zásady rovnocennosti 49

5.3.1. Kontrola nekalých zmluvných podmienok ex offo 49

5.3.2. Iné povinnosti založené na zásade rovnocennosti 50

5.4. Posúdenie ex offo a účinnosť opravných prostriedkov 50

5.4.1. Príslušné posúdenie 50

5.4.2. Relevantné faktory pre účinnosť opravných prostriedkov 52

5.5. Čo zahŕňa kontrola ex offo ? 58

5.5.1. Základné povinnosti 58

5.5.2. Aspekty, ktoré sa majú preskúmať 58

5.5.3. Dostupnosť potrebných právnych a skutkových okolností 59

5.5.4. Závery, ktoré sa majú vyvodiť z posúdenia nekalej povahy podmienok 61

5.6. Dôsledky kontroly ex offo , účinnosti a rovnocennosti pre vnútroštátne procesné pravidlá 61

5.7. Kontrola nekalých zmluvných podmienok ex offo a mimosúdne konanie 62

6. SÚDNE PRÍKAZY V KOLEKTÍVNOM ZÁUJME SPOTREBITEĽOV (ČLÁNOK 7 ODS. 2 A 3 SMERNICE O NEKALÝCH PODMIENKACH) 63

PRÍLOHA I – Zoznam súdnych vecí spomenutých v tomto oznámení 65

PRÍLOHA II – Prehľad oznámení podľa článku 8a smernice o nekalých podmienkach 90

ÚVOD

Smernica Rady 93/13/EHS (1) (ďalej len „smernica o nekalých podmienkach“) je smernica založená na zásadách. Poskytuje spotrebiteľom ochranu pred nekalými podmienkami vo všetkých typoch zmlúv medzi podnikom a konečným spotrebiteľom. Preto je hlavným nástrojom na dosiahnutie spravodlivosti na vnútornom trhu.

Smernica o nekalých podmienkach bola od svojho prijatia pred 26 rokmi predmetom výkladu prostredníctvom množstva rozhodnutí Súdneho dvora Európskej únie (ďalej len „Súdny dvor“), a to najmä prejudiciálnych rozhodnutí, na základe ktorých Súdny dvor ďalej rozpracoval viaceré všeobecné zásady, ktoré sú v smernici o nekalých podmienkach stanovené. Výklad Súdneho dvora sa neobmedzuje len na kritériá vecného posúdenia zmluvných podmienok a na dôsledky, ktoré sa majú vyvodiť v prípade nekalej povahy zmluvných podmienok, ale má takisto vplyv aj na vnútroštátne procesné pravidlá, pokiaľ sú tieto normy relevantné pre účinnú ochranu pred nekalými zmluvnými podmienkami.

Kontrola vhodnosti z roku 2017 (2) týkajúca sa práva v oblasti ochrany spotrebiteľa a marketingu zahŕňala komplexné hodnotenie smernice o nekalých podmienkach. Z kontroly vyplynulo, že prístup založený na zásadách v rámci smernice o nekalých podmienkach je účinný a prispieva k vysokej úrovni ochrany spotrebiteľa. Na základe hodnotenia sa však zistili aj určité nejasnosti súvisiace s výkladom tejto smernice a s jej uplatňovaním, pokiaľ ide napr. o: i) rozsah výnimiek pre podmienky týkajúce sa ceny a hlavného predmetu; ii) právne dôsledky vyplývajúce z nezáväzného charakteru nekalých zmluvných podmienok a iii) povinnosť vnútroštátnych súdov aktívne sa podieľať na uplatňovaní smernice o nekalých podmienkach v jednotlivých prípadoch. V správe o kontrole vhodnosti sa preto odporúčalo riešiť tieto problémy na základe osobitného usmernenia Komisie.

V tomto kontexte sa návrh Komisie z 11. apríla 2018 (3), ktorým sa menia rôzne smernice o ochrane spotrebiteľa, obmedzuje, pokiaľ ide o smernicu o nekalých podmienkach, na návrh vložiť ustanovenie o sankciách. V oznámení Komisie „Nová dohoda pre spotrebiteľov“ z 11. apríla 2018 (4) sa súčasne uviedlo, že Komisia prijme v roku 2019 usmernenie k smernici o nekalých podmienkach s cieľom objasniť otázky, ktoré pri uplatňovaní tejto smernice vznikli.

Hlavným cieľom tohto oznámenia o usmernení (ďalej len „toto oznámenie“) je štruktúrovaným spôsobom predstaviť výklad, ktorý Súdny dvor poskytol ku kľúčovým pojmom a ustanoveniam smernice o nekalých podmienkach vzhľadom na konkrétne prípady, ktorými sa zaoberajú súdy členských štátov. Komisia by týmto spôsobom chcela zvýšiť informovanosť o tejto judikatúre medzi všetkými zainteresovanými stranami v celej EÚ, ako sú spotrebitelia, podniky, príslušné orgány členských štátov vrátane vnútroštátnych súdov a odborníkov pracujúcich v oblasti práva, a uľahčiť tak jej uplatňovanie v praxi.

Hoci sa smernicou o nekalých podmienkach dosiahla vysoká úroveň ochrany spotrebiteľa a harmonizácia kľúčových koncepcií v oblasti ochrany pred nekalými zmluvnými podmienkami na vnútornom trhu, v členských štátoch existujú špecifiká, ktoré účastníci trhu a odborníci pracujúci v oblasti práva budú takisto musieť zohľadňovať. Takéto špecifiká sa môžu týkať širšieho rozsahu pôsobnosti vnútroštátnych právnych noriem, ktorými sa smernica o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách transponuje, alebo môžu spočívať v podrobnejších alebo prísnejších právnych normách, ktoré súvisia s nekalou povahou zmluvných podmienok. Medzi príklady patrí čierna listina zmluvných podmienok, ktoré sú vždy považované za nekalé, zoznamy zmluvných podmienok, o ktorých sa predpokladá, že sú nekalé, ďalej posúdenie zmluvných podmienok, ktoré boli individuálne dohodnuté, posúdenie nekalosti zmluvných podmienok, ktorými sa vymedzuje hlavný predmet zmluvy, alebo primeranosti ceny alebo odmeny, a to aj v prípade, že sú takéto podmienky transparentné. Môžu existovať aj menej náročné požiadavky na to, aby sa zmluvná podmienka považovala podľa všeobecného ustanovenia o nekalej povahe za nekalú, napr. ak sa v rámci transpozície do vnútroštátneho práva nevyžaduje, aby nerovnováha medzi právami a povinnosťami zmluvných strán bola značná alebo aby nerovnováha medzi právami a povinnosťami bola v protiklade s požiadavkami dobrej viery. Takéto právne normy sú v zásade možné podľa ustanovenia o minimálnej harmonizácii v zmysle článku 8 smernice o nekalých podmienkach (5). Príloha II k tomuto oznámeniu obsahuje prehľad oznámení podaných členskými štátmi podľa článku 8a smernice o nekalých podmienkach (6), ktoré odrážajú odchýlky od smernice o nekalých podmienkach.

Toto oznámenie vychádza z minimálnej normy stanovenej smernicou o nekalých podmienkach a nemôže sa ním poskytnúť komplexný obraz o uplatňovaní smernice o nekalých podmienkach v jednotlivých členských štátoch EÚ, ako aj o rozhodnutiach vnútroštátnych súdov a ostatných príslušných orgánov o posúdení konkrétnych zmluvných podmienok. Okrem rozličných zdrojov informácií, ktoré sú dostupné v členských štátoch, sú informácie o vnútroštátnych ustanoveniach, ktorými sa transponuje smernica o nekalých podmienkach, o judikatúre a právnickej literatúre dostupné v databáze spotrebiteľského práva prístupnej prostredníctvom portálu elektronickej justície (7).

Ak nie je uvedené inak, články, na ktoré sa v tomto oznámení odkazuje, sú články smernice o nekalých podmienkach. Ak sa používa pojem „zmluvná podmienka“ alebo „podmienka“, odkazuje sa na „individuálne nedohodnuté zmluvné podmienky“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach. Keď citácie znenia smernice o nekalých podmienkach alebo rozhodnutí Súdneho dvora obsahujú vizuálne zvýraznenie, takýto dôraz bol pridaný Komisiou.

V oddiele 1 tohto oznámenia sú predstavené ciele a rozsah pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach, zatiaľ čo oddiel 2 sa týka najmä zásady minimálnej harmonizácie a vo všeobecnosti vzťahu s vnútroštátnym právom. Oddiel 3 je venovaný posúdeniu transparentnosti a (ne)prijateľnosti zmluvných podmienok podľa článkov 3, 4 a 5. V oddiele 4 sú vysvetlené dôsledky nekalosti zmluvných podmienok pre práva a povinnosti zmluvných strán podľa článku 6 ods. 1 V oddiele 5 sa podrobne spracúvajú procedurálne požiadavky pre posúdenie zmluvných podmienok vrátane povinnosti vnútroštátnych súdov aktívne sa podieľať na posudzovaní zmluvných podmienok. A napokon oddiel 6 je venovaný niektorým osobitostiam konaní o súdnom príkaze.

Zásady vypracované Súdnym dvorom v súvislosti s procesnými zárukami podľa smernice o nekalých podmienkach vrátane zásady kontroly ex offo sú uplatňované mutatis mutandis na ostatné právne predpisy EÚ týkajúce sa spotrebiteľa (8). V tomto oznámení sú rovnako zohľadnené určité rozhodnutia týkajúce sa ďalších smerníc o ochrane spotrebiteľa, pokiaľ sú relevantné aj pre smernicu o nekalých podmienkach.

Hoci sú prejudiciálne rozhodnutia adresované vnútroštátnemu súdu a prevažne vnútroštátnym súdom, ktoré sú povinné priamo ich uplatňovať, týkajú sa všetkých vnútroštátnych orgánov, ktoré sa zaoberajú nekalými zmluvnými podmienkami vrátane správnych orgánov, ktoré presadzujú smernicu o nekalých podmienkach, a ministerstiev zodpovedných za navrhovanie právnych predpisov. Úlohou členských štátov je preskúmať, do akej miery sú ich právne normy a praktiky v súlade so smernicou o nekalých podmienkach, tak ako je vykladaná Súdnym dvorom, a ak je to potrebné, preskúmať, ako možno súlad zlepšiť s cieľom účinne chrániť spotrebiteľov pred nekalými zmluvnými podmienkami.

Toto oznámenie je adresované členským štátom EÚ a Islandu, Lichtenštajnsku a Nórsku ako signatárom Dohody o Európskom hospodárskom priestore (9) (EHP). Odkazy na EÚ, Úniu alebo jednotný trh by sa preto mali chápať ako odkazy na EHP alebo na trh EHP. Toto oznámenie slúži len ako usmerňovací dokument – právne záväzné je len samotné znenie právnych predpisov EÚ. Každý záväzný výklad zákona musí vychádzať zo znenia smernice 93/13/EHS a priamo z rozhodnutí (10) Súdneho dvora, tak ako boli doteraz vydané a ako budú vydané v budúcnosti. V tomto oznámení sa zohľadňujú rozhodnutia Súdneho dvora zverejnené do 31. mája 2019, pričom ďalší vývoj judikatúry Súdneho dvora sa nedá predvídať. Názory vyjadrené v tomto oznámení nemôžu predurčovať stanovisko, ktoré by Európska komisia mohla zaujať pred Súdnym dvorom. Informácie obsiahnuté v tomto oznámení majú všeobecný charakter a nevzťahujú sa na žiadne konkrétne osoby ani konkrétne subjekty. Európska komisia ani žiadna osoba konajúca v mene Európskej komisie nie je zodpovedná za akékoľvek použitie týchto informácií.

1. CIELE A ROZSAH SMERNICE O NEKALÝCH PODMIENKACH V SPOTREBITEĽSKÝCH ZMLUVÁCH

Článok 1 1. Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne ustanovenia členských štátov, ktoré sa týkajú nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom. 2. Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia a ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo spoločenstvo zmluvnou stranou, najmä v oblasti dopravy, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice. Článok 2 Na účely tejto smernice: a) „nekalé podmienky“ znamenajú zmluvné podmienky definované v článku 3; b) „spotrebiteľ“ znamená akúkoľvek fyzickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom nevzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu; c) „predajca alebo dodávateľ“ znamená akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom vzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to č&i má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva. Článok 3 ods. 1 a 2 1. Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá, sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa. 2. Podmienka sa nepovažuje za individuálne dohodnutú, ak bola navrhnutá vopred a spotrebiteľ preto nebol schopný ovplyvniť podstatu podmienky, najmä v súvislosti s predbežne formulovanou štandardnou zmluvou. Skutočnosť, že určité aspekty podmienky alebo jedna konkrétna podmienka boli individuálne dohodnuté, nevylučuje uplatňovanie tohto článku na zvyšok zmluvy, ak celkové hodnotenie zmluvy naznačuje, že aj napriek tomu ide o predbežne formulovanú štandardnú zmluvu. Keď predajca alebo dodávateľ vznesie námietku, že štandardná podmienka bola individuálne dohodnutá, musí o tom podať dôkaz. Odôvodnenie 6 keďže v záujme uľahčenia vytvorenia vnútorného trhu a ochrany občana v jeho úlohe spotrebiteľa pri nadobúdaní tovaru a služieb podľa zmlúv, ktoré sa riadia právnymi predpismi členských štátov iných než jeho vlastný štát, je dôležité odstrániť nekalé podmienky z týchto zmlúv; Odôvodnenie 9 keďže v súlade s princípom stanoveným pod názvom „Ochrana hospodárskych záujmov spotrebiteľov“ uvedeným v týchto programoch: „Nadobúdatelia tovaru a služieb by mali byť chránení proti zneužitiu právomocí zo strany predajcu alebo dodávateľa, najmä proti jednostranným štandardným zmluvám a neprimeranému popretiu ich základných práv v zmluvách“, Odôvodnenie 10 keďže účinnejšia ochrana spotrebiteľa sa môže dosiahnuť prijatím jednotných právnych pravidiel v záležitostiach nekalých podmienok; keďže tieto pravidlá by mali platiť na všetky zmluvy uzatvorené medzi predajcami alebo dodávateľmi a spotrebiteľmi; keďže medzi iným, zmluvy týkajúce sa zamestnania, zmluvy týkajúce sa nástupníckych práv, zmluvy týkajúce sa rodinného práva a zmluvy týkajúce sa dohôd o včlenení a organizácii spoločností alebo partnerstve sa musia vylúčiť z rozsahu platnosti tejto smernice; Odôvodnenie 11 keďže spotrebiteľ musí mať rovnakú ochranu na základe zmlúv uzatvorených ústne alebo písomne bez ohľadu na to, či sú podmienky písomnej zmluvy obsiahnuté v jednom alebo viacerých dokumentoch; Odôvodnenie 13 […] keďže v tomto ohľade znenie „záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia“ uvedené v článku 1 ods. 2 zahŕňa pravidlá, ktoré podľa zákona platia medzi zmluvnými stranami za predpokladu, že neboli vytvorené žiadne iné dohody.

1.1. Ciele smernice o nekalých podmienkach

Cieľom smernice o nekalých podmienkach je aproximácia vnútroštátnych právnych predpisov s cieľom zvýšiť úroveň ochrany spotrebiteľov pred nekalými individuálne nedojednanými podmienkami v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.

Smernica o nekalých podmienkach má preto dvojitý cieľ:

— účinná ochrana spotrebiteľov ako typicky znevýhodnenej zmluvnej strany pred nekalými zmluvnými podmienkami, ktoré používajú predajcovia alebo dodávatelia a ktoré neboli individuálne dohodnuté, a

— prispievanie k vytváraniu vnútorného trhu prostredníctvom minimálnej harmonizácie vnútroštátnych právnych noriem, ktoré sú zamerané na túto ochranu.

Súdny dvor (11) zdôraznil úlohu smernice o nekalých podmienkach v súvislosti s celkovými cieľmi EÚ, keď uviedol, že

„[…] [o]krem toho treba zdôrazniť, že podľa judikatúry Súdneho dvora predmetná smernica ako celok predstavuje podľa článku 3 ods. 1 písm. t) ES opatrenie nevyhnutné na splnenie poslania zvereného Európskemu spoločenstvu a najmä na zvýšenie životnej úrovne a kvality života v celom Spoločenstve […] (12).“

V tejto súvislosti Súdny dvor opakovane kvalifikoval ochranu podľa smernice o nekalých podmienkach ako otázku „všeobecného záujmu“ (13). Ako je vyjadrené v článku 114 Zmluvy o fungovaní EÚ (ďalej len „ZFEÚ“) (14), v právnom základe pre smernicu o nekalých podmienkach, a takisto v článku 169 ZFEÚ a v článku 38 Charty základných práv EÚ (15), smernicou o nekalých podmienkach sa stanovuje vysoká úroveň ochrany spotrebiteľa.

Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora (16) systém ochrany zavedený smernicou 93/13/EHS vychádza

„[…] z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, čo vedie k tomu, že spotrebiteľ súhlasí s podmienkami pripravenými vopred predajcom alebo dodávateľom bez schopnosti ovplyvniť obsah týchto podmienok[…].“

Cieľom smernice o nekalých podmienkach je preto riešiť situácie nerovnosti zmluvných strán v súvislosti so zmluvnými podmienkami, čo môže byť spôsobené asymetriou informácií alebo odborných znalostí (17) alebo vyjednávacej sily (18) vo vzťahu k zmluvným podmienkam.

Cieľom smernice o nekalých podmienkach je najmä prostredníctvom nezáväznosti nekalých zmluvných podmienok podľa článku 6 ods. 1 vytvoriť účinnú rovnováhu (19) medzi zmluvnými stranami, a to odstránením nerovnováhy, ktorá vznikla na základe nekalých zmluvných podmienok (20), s cieľom kompenzovať znevýhodnenú pozíciu spotrebiteľov (21).

Okrem toho je cieľom smernice o nekalých podmienkach odradiť predajcov alebo dodávateľov od uplatňovania nekalých podmienok v budúcnosti (22). Komisia pripomína, že vo svojej správe (23) z roku 2000 o vykonávaní smernice o nekalých podmienkach zdôraznila škodlivé účinky uplatňovania nekalých zmluvných podmienok pre právny a hospodársky poriadok EÚ ako celok a takisto zdôraznila význam smernice o nekalých podmienkach presahujúci rámec ochrany individuálnych spotrebiteľov, ktorí sú priamo ovplyvnení nekalými zmluvnými podmienkami.

1.2. Rozsah pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach

1.2.1. Pojmy „predajca alebo dodávateľ“, „spotrebiteľ“ a „zmluvy uzatvorené medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom“

Ako je stanovené v článku 1 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach, smernica o nekalých podmienkach sa uplatňuje na „zmluvy uzatvorené medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom“.

Aby sa na zmluvu vzťahovala smernica o nekalých podmienkach, je nevyhnutné preukázať, že jedna zmluvná strana je predajca alebo dodávateľ, ako je vymedzené v článku 2 písm. c), a že druhá zmluvná strana je spotrebiteľ (24) v zmysle článku 2 písm. b). Týmto nie je dotknutá skutočnosť, že členským štátom sa a priori nebráni v tom, aby rozširovali rozsah pôsobnosti vnútroštátnych právnych noriem, ktorými sa transponuje smernica o nekalých podmienkach, aj na ostatné zmluvy, napr. jeho uplatňovaním aj na zmluvy uzatvorené medzi dvomi predajcami alebo dodávateľmi alebo medzi dvomi spotrebiteľmi.

1.2.1.1. Vymedzenie pojmov „predajca alebo dodávateľ“ a „spotrebiteľ“

Zatiaľ čo podľa článku 2 písm. b) musia byť spotrebitelia fyzickými osobami, podľa článku 2 písm. c) predajca alebo dodávateľ môže byť právnickou alebo fyzickou osobou.

Na preukázanie toho, či je daná osoba predajcom alebo dodávateľom alebo spotrebiteľom, je dôležité prihliadať na rovnováhu síl medzi zmluvnými stranami vo vzťahu k predmetnej zmluve. Typickými faktormi sú nesúmernosť informácií, informovanosti a odborných znalostí alebo vyjednávacej sily. Pojmy „predajca alebo dodávateľ“ a „spotrebiteľ“ sú funkčnými pojmami , ktoré vychádzajú z úlohy zmluvných strán vo vzťahu k predmetnej zmluve. Pojem „spotrebiteľ“ je zároveň objektívny a odzrkadľuje typicky slabšie postavenie predajcovho alebo dodávateľovho zmluvného partnera, čo znamená, že väčšie znalosti a skúsenosti konkrétneho spotrebiteľa nediskvalifikujú takúto osobu z pozície „spotrebiteľa“ na účely smernice o nekalých podmienkach (25).

Súdny dvor vysvetlil tento funkčný prístup takto (26):

„53 Smernica 93/13 teda definuje zmluvy, na ktoré sa vzťahuje, odkazom na určitú vlastnosť zmluvných strán podľa toho, či konajú s cieľom vzťahujúcim sa na ich obchody, podnikanie alebo povolanie […] ( 27 ) .“ „55 [Z toho vyplýva], že pojem „predajca alebo dodávateľ“ v zmysle článku 2 písm. c) smernice 93/13 predstavuje funkčný pojem vyžadujúci si posúdenie, či zmluvný vzťah patrí do rámca takých činností, ktoré osoba vykonáva ako obchod, podnikanie alebo povolanie […] ( 28 ) .“

Na určenie toho, či je fyzická osoba, ktorá vykonáva obchod, podnikanie alebo povolanie, predajcom alebo dodávateľom alebo spotrebiteľom, je dôležité preukázať, či sa predmetná zmluva vzťahuje na jednu z týchto činností alebo nie.

Napriek určitým variantom termínu „predajca alebo dodávateľ“ v rôznych jazykových verziách (29) článku 2 písm. c) smernice o nekalých podmienkach sa tento pojem musí vykladať jednotne (30) a so zreteľom na ciele tejto smernice (31). To znamená, že obmedzenejšia terminológia, ktorá bola použitá v niektorých jazykových verziách smernice o nekalých podmienkach a vo vnútroštátnej transpozícii, nemôže obmedziť typy zmlúv, na ktoré sa smernica o nekalých podmienkach vzťahuje, a teda ani jej rozsah ochrany (32). Pojem „predajca alebo dodávateľ“ podľa článku 2 písm. c) sa v skutočnosti bude musieť vykladať rovnako ako pojem „obchodník“ v ostatných smerniciach o ochrane spotrebiteľa a judikatúra v súvislosti s pojmami „obchodník“ a „spotrebiteľ“ v ostatných smerniciach je v zásade takisto relevantná pre smernicu o nekalých podmienkach (33).

Súdny dvor (34) uviedol, že vymedzenie pojmu „predajca alebo dodávateľ“ v článku 2 písm. c) sa musí vykladať široko:

„47 Podľa článku 2 písm. c) smernice 93/13, pojem „predajca alebo dodávateľ“ znamená akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich uvedenej smernici koná s cieľom vzťahujúcim sa k jej obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva. 48 Zo samotného znenia tohto ustanovenia vyplýva, že úmyslom normotvorcu Únie bolo zaviesť široké poňatie pojmu „predajca alebo dodávateľ“ […] ( 35 ) .“

Každá fyzická alebo právnická osoba sa preto považuje za predajcu alebo dodávateľa, ak sa zmluva vzťahuje na jej profesijnú činnosť vrátane prípadov, keď má činnosť verejný charakter alebo je vykonávaná vo všeobecnom záujme (36), alebo má verejnoprávne postavenie (37). Organizácie alebo orgány, ktoré vykonávajú úlohu vo všeobecnom záujme alebo s charitatívnym alebo etickým cieľom, sa budú posudzovať ako predajcovia alebo dodávatelia v súvislosti so zmluvami o predaji akýchkoľvek výrobkov alebo služieb spotrebiteľom. V tomto ohľade nie je podstatné, že činnosť je vykonávaná na neziskovom základe. Podľa Súdneho dvora (38)

„[z]toho vyplýva, že článok 2 písm. c) smernice 93/13 z rozsahu jej pôsobnosti nevylučuje ani subjekty vykonávajúce úlohy všeobecného záujmu, ani subjekty s verejnoprávnym postavením […] (39). Okrem toho, […], keďže úlohy verejného charakteru a úlohy vo všeobecnom záujme sa často vykonávajú ako činnosti, ktorých cieľom nie je dosiahnutie zisku, pre definovanie „predajcu alebo dodávateľa“ podľa tohto ustanovenia nie je relevantné, či cieľom organizácie je alebo nie je dosahovanie zisku.“

To znamená, že sa to napr. bude v zásade vzťahovať aj na zmluvy týkajúce sa služieb zdravotnej a opatrovateľskej starostlivosti bez ohľadu na právnu povahu poskytovateľa.

Súdny dvor takisto upresnil, že aby bola osoba považovaná za „predajcu alebo dodávateľa“, nie je nevyhnutné, aby zmluva odzrkadľovala hlavnú činnosť osoby, a preto sa môže vzťahovať aj na doplnkovú alebo pomocnú činnosť (40). Preto sa to môže vzťahovať napr. aj na úver, ktorý ponúkla spoločnosť svojim zamestnancom (41) alebo na úver, ktorý poskytlo študentovi vzdelávacie zariadenie (42).

Či sa teda osoba kvalifikuje ako „predajca alebo dodávateľ“ alebo ako „spotrebiteľ“ sa musí posúdiť v každom jednotlivom prípade v súvislosti s konkrétnou predmetnou zmluvou pri zohľadnení povahy a účelu predmetnej zmluvy a skutočnosti, že cieľom smernice o nekalých podmienkach je ochrana spotrebiteľov ako typicky znevýhodnenej zmluvnej strany.

Takisto to znamená, že dotknutá fyzická osoba môže byť „predajcom alebo dodávateľom“ v súvislosti s určitými zmluvami, napr. právnik v súvislosti so zmluvou o poskytovaní právnych služieb (43) a „spotrebiteľ“ v súvislosti s inými zmluvami, napr. úvermi na súkromné účely (44). Súdny dvor (45) v tejto súvislosti uviedol:

„V takom prípade by ani za predpokladu, že advokát je vo vyššej miere odborne kompetentný [… (46)], nebolo možné dospieť k záveru, že nie je vo vzťahu k predajcovi alebo dodávateľovi slabšou stranou. […] znevýhodnené postavenie spotrebiteľa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom, ktoré má vyrovnať systém ochrany zavedený smernicou 93/13, sa týka tak úrovne informovanosti spotrebiteľa, ako aj jeho vyjednávacej sily vo vzťahu k podmienkam, ktoré sú pripravené vopred predajcom alebo dodávateľom a na ktorých obsah nemá tento spotrebiteľ vplyv.“

Okrem toho fyzická osoba, ktorá koná na základe doplnkovej zmluvy ako ručiteľ za zmluvu uzatvorenú medzi dvomi obchodnými subjektmi, sa musí považovať za spotrebiteľa v prípade, že daná osoba konala na účely mimo rámca jej obchodu, podnikania alebo povolania a nemá žiadny funkčný vzťah so spoločnosťou dlžníka. Funkčný vzťah môže spočívať napr. v riadení danej spoločnosti alebo v nezanedbateľnej účasti na jej základnom imaní. (47)

1.2.1.2. Zmluvy uzatvorené medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom

Keď existuje na jednej strane predajca alebo dodávateľ a na strane druhej spotrebiteľ, možno usúdiť, že sa na zmluvu vzťahuje smernica o nekalých podmienkach, ako je vyjadrené v druhom ustanovení začínajúcom slovom „keďže“ obsiahnutom v odôvodnení 10. V odôvodnení 10 sa objasňuje, že smernica o nekalých podmienkach sa vzťahuje na všetky zmluvy uzatvorené medzi predajcami alebo dodávateľmi a spotrebiteľmi.

Z tohto vyplýva, že smernica o nekalých podmienkach sa vzťahuje na všetky zmluvy týkajúce sa nákupu tovaru a poskytovania služieb, a Súdny dvor objasnil, že smernica o nekalých podmienkach sa má v skutočnosti uplatňovať „vo všetkých odvetviach hospodárskej činnosti (48).“

V odôvodnení 10 sa ďalej vysvetľuje, že okrem iného zmluvy týkajúce sa zamestnania, zmluvy týkajúce sa nástupníckych práv, zmluvy týkajúce sa rodinného práva a zmluvy týkajúce sa dohôd o včlenení a organizácii spoločností alebo partnerstve (49)„sa musia vylúčiť“ z rozsahu jej pôsobnosti. Tieto príklady (50), ktoré sú obmedzeniami rozsahu pôsobnosti smernice, budú musieť byť vyložené užšie (51).

V smernici o nekalých podmienkach sa nevyžaduje, aby spotrebiteľ poskytol peňažné protiplnenie za tovar alebo službu. Súdny dvor nepovažuje peňažné protiplnenie za nevyhnutné. Rozhodol (52), napr. že súkromné osoby, ktoré poskytnú záruku na úver, ktorú si zobrala iná zmluvná strana, môžu byť chránené podľa smernice o nekalých podmienkach, aj keď sa v zmluve o záruke nestanovuje žiadne peňažné protiplnenie za konkrétnu službu. Preto sa musí dospieť k záveru, že smernica o nekalých podmienkach sa vzťahuje aj na zmluvy uzatvorené medzi spotrebiteľmi a poskytovateľmi služieb sociálnych médií bez ohľadu na to, či spotrebitelia musia zaplatiť určitú čiastku peňazí alebo či protiplnenie za služby spočíva v obsahu vytvorenom spotrebiteľmi alebo profilovaní (53).

V prípade uzatvorenia doplnkovej zmluvy, napr. zmluvy o záruke, medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, sa na danú zmluvu vzťahuje smernica o nekalých podmienkach, a to aj ak sa uzatvorí hlavná zmluva, napr. o úvere, medzi dvomi obchodnými spoločnosťami, a nespadá teda do rozsahu jej pôsobnosti (54).

Súdny dvor rozhodol v obmedzenom počte konkrétnych prípadov, v ktorých vnútroštátne súdy mali pochybnosti týkajúce sa klasifikácie predmetnej zmluvy a objasnil, že smernica o nekalých podmienkach sa vzťahuje na tieto druhy zmlúv:

— zmluvy o prenájme bytového priestoru uzatvorené na jednej strane medzi jednotlivcom konajúcim na súkromné účely, a podnikateľom v oblasti nehnuteľností (55) na strane druhej,

— zmluvy o poskytovaní právnych služieb (56),

— zmluva o hypotekárnom úvere uzatvorená advokátom na súkromné účely (57),

— zmluva uzatvorená slobodným vzdelávacím zariadením, na ktorej základe poskytne jednému zo svojich študentov splátkový kalendár na čiastky, ktoré študenti dlhujú v súvislosti so študijnými poplatkami a nákladmi spojenými so študijnými pobytmi (58),

— zmluva o ručení alebo zmluva o zabezpečení záväzku uzatvorená medzi fyzickou osobou a úverovou inštitúciou s cieľom zabezpečiť splnenie zmluvných povinností, ktorými sa zaviazala obchodná spoločnosť úverovej inštitúcii v zmluve o úvere, v prípade, že ručiteľ konal s cieľom, ktorý nesúvisí s jeho obchodom, podnikaním alebo povolaním, a nemá s danou spoločnosťou žiadny funkčný vzťah (59),

— hypotekárny úver, ktorý zamestnávateľ poskytol zamestnancovi a jeho manželke na osobné účely (60).

1.2.2. Individuálne nedohodnuté zmluvné podmienky (článok 3 ods. 1 a 2 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách) (61)

Podľa článku 2 písm. a) v spojení s článkom 3 ods. 1 podliehajú smernici o nekalých podmienkach len tie zmluvné podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté. V článku 3 ods. 2 sú uvedené určité predpoklady a ustanovenia týkajúce sa dôkazného bremena súvisiaceho s otázkou, či daná zmluvná podmienka nebola individuálne dohodnutá. V odôvodneniach 9 a 11 a v článku 3 ods. 2 sa uvádzajú príklady, na ktoré typy zmluvných podmienok sa to vzťahuje. Spravidla, nie však výhradne, sa to vzťahuje na „štandardné“ (62), štandardizované (63) alebo predbežne formulované (64) zmluvné podmienky, ktoré sa často nachádzajú v časti „Podmienky zmluvy“.

Nie je rozhodujúce, v akej podobe sú podmienky uvedené, napr. v tlačenej podobe, online alebo offline, napísané rukou alebo dokonca v ústnej podobe (65), akým spôsobom bola zmluva uzatvorená, napr. súkromne alebo v podobe notárskej listiny, v ktorej časti zmluvy sú podmienky uvedené, ani či sa nachádzajú v jednom alebo rôznych dokumentoch. Dôležité je, že prispievajú k vymedzeniu práv a povinností zmluvných strán a že nedošlo k žiadnym individuálnym dojednaniam, ktoré by sa týkali daných konkrétnych podmienok.

To, či došlo k individuálnym dojednaniam o konkrétnej zmluvnej podmienke, je skutkovou okolnosťou, ktorú musia posúdiť vnútroštátne súdy. Podľa prvého odseku článku 3 ods. 2 platí, že keď bola zmluvná podmienka navrhnutá „vopred“, napr. v prípade „predbežne formulovanej zmluvy“, podmienka „sa nepovažuje za individuálne dohodnutú“. V treťom pododseku článku 3 ods. 2 sa stanovuje, že keď sa predajca alebo dodávateľ domnieva, že „štandardná podmienka“ bola dohodnutá individuálne, musí o tom tento predajca alebo dodávateľ podať dôkaz. Podľa druhého odseku článku 3 ods. 2 platí, že keď boli určité aspekty podmienky alebo jedna konkrétna podmienka dohodnuté individuálne, neznamená to, že ostatné zmluvné podmienky boli takisto individuálne dohodnuté. Podpis spotrebiteľa na konci zmluvy alebo na potvrdenie jednotlivých doložiek určite nenaznačuje, že zmluvné podmienky boli individuálne dohodnuté.

Súdny dvor môže poskytnúť ďalšie usmernenie k tomuto kritériu a k pojmu „dohoda“ (66).

Keď sa toto oznámenie vzťahuje na „nekalé zmluvné podmienky“ alebo „zmluvné podmienky“, takéto odkazy sa vzťahujú na „individuálne nedohodnuté zmluvné podmienky“, aj keď sa znenie „individuálne nedohodnuté“ neopakuje. Týmto nie je dotknutá skutočnosť, že v niektorých členských štátoch sa ochrana na základe smernice o nekalých podmienkach vzťahuje aj na individuálne dohodnuté zmluvné podmienky (67).

1.2.3. Vylúčenie zmluvných podmienok, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia (článok 1 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách)

Podľa článku 1 ods. 2 zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia (kogentné ustanovenia) a ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo Únia zmluvnou stranou, nepodliehajú ustanoveniam smernice o nekalých podmienkach. Súdny dvor (68) zdôraznil, že ako výnimka zo zamýšľanej ochrany spotrebiteľov pred nekalými zmluvnými podmienkami sa článok 1 ods. 2 musí vykladať užšie:

„[…] musí vnútroštátny súd zohľadniť skutočnosť, že vzhľadom najmä na cieľ uvedenej smernice, teda ochranu spotrebiteľa proti nekalým podmienkam obsiahnutým v zmluvách, ktoré so spotrebiteľmi uzavreli predajcovia alebo dodávatelia, treba výnimku stanovenú v článku 1 ods. 2 tejto smernice vykladať reštriktívne […] (69).“

Aby sa vylúčilo posúdenie podľa smernice o nekalých podmienkach, musí sa preukázať, že zmluvná podmienka odzrkadľuje záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenie.

Na účely článku 1 ods. 2 a v súlade s odôvodnením 13 je ustanovenie kogentné, ak

— sa vzťahuje na zmluvné strany bez ohľadu na ich voľbu,

— ale aj ak má dispozitívnu povahu, a preto sa uplatňuje štandardne, t. j. v prípade, že medzi zmluvnými stranami nedošlo k inej dohode (70).

V týchto veciach je vylúčenie z rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach odôvodnené skutočnosťou, že

„[…] v zásade možno legitímne predpokladať, že vnútroštátny zákonodarca našiel rovnováhu medzi všetkými právami a povinnosťami zmluvných strán niektorých kategórií zmlúv (71).“

Toto sa uplatňuje aj v prípadoch, keď sa kogentné ustanovenie prijme po uzatvorení zmluvy a zavedie sa ním dojednanie, ktoré nahradí nekalú zmluvnú podmienku (72).

Zároveň výnimka uvedená v článku 1 ods. 2 musí byť obmedzená výhradne na otázku, ktorú takéto kogentné právne normy upravujú (73). Okrem toho záväzné právne ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sa vzťahujú na špecifické skupiny spotrebiteľov, nepredstavujú záväzné právne ustanovenia na účely článku 1 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach, pokiaľ sa na základe určitej zmluvnej podmienky nestanú uplatniteľnými na ďalších spotrebiteľov (74).

Súdny dvor (75) objasnil, že výnimka uvedená v článku 1 ods. 2 sa nevzťahuje na prípady, keď sa vnútroštátnymi právnymi normami dávajú zmluvným stranám rôzne možnosti, napr. na určenie príslušného súdu.

Súdny dvor môže poskytnúť ďalšie usmernenie k článku 1 ods. 2 na základe troch návrhov na začatie prejudiciálneho konania, ktoré boli v čase prijatia tohto oznámenia (76) prejednávané.

Na základe článku 1 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach sa okrem toho vylučujú z rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo Únia zmluvnou stranou, a odkazuje sa v ňom konkrétne na medzinárodné dohovory v oblasti dopravy (77).

1.2.4. Vzájomné prepojenie s ostatnými právnymi predpismi EÚ

Smernica o nekalých podmienkach sa uplatňuje na zmluvy uzatvorené medzi predajcami alebo dodávateľmi a spotrebiteľmi vo všetkých odvetviach hospodárskej činnosti (78). Preto sa v závislosti od typu predmetnej zmluvy môžu na danú zmluvu uplatňovať aj ďalšie ustanovenia práva Únie vrátane ďalších právnych predpisov na ochranu spotrebiteľa. Ďalšími relevantnými normami, ktoré sa môžu súbežne uplatňovať, by mohli byť horizontálne pravidlá o predzmluvných informáciách a o práve na odstúpenie od zmluvy ustanovené v smernici 2011/83/EÚ (79) o právach spotrebiteľov alebo o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom ustanovené v smernici 2005/29/ES (80). Podobne sa okrem smernice o nekalých podmienkach môžu uplatňovať právne normy týkajúce sa konkrétnych typov zmlúv, napr. smernica 2008/48/ES (81) o zmluvách o spotrebiteľskom úvere, smernica 2008/122/ES (82) o ochrane spotrebiteľov, pokiaľ ide o určité aspekty zmlúv o časovo vymedzenom užívaní ubytovacích zariadení, o dlhodobom dovolenkovom produkte, o ďalšom predaji a o výmene, smernica 2014/17/EÚ (83) o zmluvách o úvere pre spotrebiteľov týkajúcich sa nehnuteľností určených na bývanie, smernica (EÚ) 2015/2302 (84) o balíkoch cestovných služieb a spojených cestovných službách, smernica (EÚ) 2018/1972 (85), ktorou sa stanovuje európsky kódex elektronických komunikácií, nariadenie (ES) č. 1008/2008 (86) o leteckých dopravných službách, smernica 2009/72/ES (87) o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrinou, ktorou sa zrušuje smernica 2003/54/ES, alebo smernica 2009/73/ES (88) o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa zrušuje smernica 2003/55/ES (89). Okrem toho sa v prípadoch, ktoré sa týkajú nekalých zmluvných podmienok, môžu uplatňovať právne normy v oblasti justičnej spolupráce v občianskych veciach, napr. normy týkajúce sa rozhodného práva (90) a jurisdikcie (91), ako aj procesné pravidlá, ako sú pravidlá týkajúce sa vecí s nízkou hodnotou sporu (92) alebo európskeho platobného rozkazu (93).

V niektorých odvetvových aktoch sa výslovne uvádza, že sa uplatňujú bez toho, aby bola dotknutá smernica o nekalých podmienkach. Príkladmi sú smernice 2009/72/ES (94), smernica 2009/73/ES (95), smernica 2014/17/EÚ (96) a smernica (EÚ) 2018/1972 (97).

Na základe článku 1 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach, ktorému je venovaný oddiel 1.2.3, sú zmluvné podmienky, ktoré odzrkadľujú záväzné ustanovenia vrátane ustanovení uvedených v odvetvových právnych predpisoch alebo ustanovenia medzinárodných dohovorov, vylúčené z rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach.

V opačnom prípade, keď boli odvetvové právne predpisy prijaté až po prijatí smernice o nekalých podmienkach, bude treba vziať do úvahy, že takýmito právnymi predpismi možno udeliť výnimku z uplatňovania smernice o nekalých podmienkach, len pokiaľ sa to v nich tak výslovne stanovuje (98). Za normálnych okolností to tak nebude (99), takže smernica o nekalých podmienkach sa bude vo všeobecnosti uplatňovať popri odvetvových právnych normách.

Keď sa popri smernici o nekalých podmienkach uplatňujú ďalšie ustanovenia EÚ, vo všeobecnosti sa uprednostní výklad, ktorým sa v najväčšej možnej miere zachová potrebný účinok smernice o nekalých podmienkach a potenciálnych odporujúcich ustanovení. Napr. procesnými pravidlami by sa nemala ohroziť účinnosť ochrany pred nekalými zmluvnými podmienkami podľa smernice o nekalých podmienkach.

Pri posudzovaní transparentnosti a nekalosti zmluvných podmienok podľa smernice o nekalých podmienkach bude možno potrebné zohľadniť ďalšie ustanovenia EÚ. Napr. skutočnosť, že sa predajca alebo dodávateľ uchýlil k nekalým obchodným praktikám v zmysle smernice 2005/29/ES (100), môže predstavovať jeden z prvkov pri posudzovaní nekalosti individuálnych zmluvných podmienok (101). Zároveň však takéto konštatovanie nemá žiadny priamy účinok na posúdenie platnosti zmluvy z hľadiska článku 6 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach (102).

Vzťah medzi odvetvovými právnymi normami a smernicou o nekalých podmienkach s osobitným zreteľom na transparentnosť/požiadavky týkajúce sa predzmluvných informácií (103) alebo povinný obsah zmlúv (104) sa rozoberá ďalej v oddiele 3.3.2.

1.2.5. Uplatňovanie smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách na obchodníkov usadených v tretích krajinách

To, či je smernica o nekalých podmienkach uplatniteľná na zmluvu uzatvorenú medzi spotrebiteľom s trvalým bydliskom v členskom štáte EÚ a obchodníkom alebo podnikateľom (105) z krajiny mimo EÚ alebo EHP, sa určí v zásade podľa nariadenia (ES) č. 593/2008 (106) (ďalej len „Rím I“).

V článku 6 ods. 1 a 2 nariadenia Rím I sa stanovuje, že:

1. Bez toho, aby boli dotknuté články 5 a 7, zmluva uzavretá fyzickou osobou na účel, ktorý sa môže považovať za patriaci do oblasti mimo jej predmetu činnosti alebo výkonu povolania (ďalej len „spotrebiteľ“), s inou osobou, ktorá koná v rámci svojho predmetu činnosti alebo výkonu povolania (ďalej len „podnikateľ“), sa spravuje právnym poriadkom krajiny obvyklého pobytu spotrebiteľa za predpokladu, že podnikateľ: a) vykonáva svoju obchodnú alebo podnikateľskú činnosť v krajine obvyklého pobytu spotrebiteľa alebo b) akýmkoľvek spôsobom smeruje takú činnosť na túto krajinu alebo niekoľko krajín vrátane tejto krajiny a zmluva patrí do rozsahu tejto činnosti. 2. Bez ohľadu na odsek 1 si strany môžu v súlade s článkom 3 zvoliť rozhodné právo pre zmluvu, ktorá spĺňa požiadavky odseku 1. Takáto voľba rozhodného práva však nesmie zbaviť spotrebiteľa ochrany, ktorú mu poskytujú také ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo na základe odseku 1 rozhodným.

Preto kedykoľvek podnikateľ (t. j. obchodník alebo „predajca alebo dodávateľ“) z tretej krajiny vykonáva činnosť v niektorom členskom štáte alebo smeruje svoje činnosti na spotrebiteľov, ktorých obvyklé miesto pobytu je v niektorom členskom štáte, títo spotrebitelia požívajú ochranu podľa smernice o nekalých podmienkach a právnych predpisov v oblasti ochrany spotrebiteľa svojho členského štátu. Vzťahuje sa to dokonca aj na prípady, keď si zmluvné strany zvolia právo tretej krajiny za rozhodné právo. V článku 5 nariadenia Rím I sú však uvedené osobitné pravidlá pre zmluvy o preprave.

Navyše v článku 6 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach sa stanovuje:

Členské štáty príjmu potrebné opatrenia na to, aby zabezpečili, že spotrebiteľ nestratí ochranu, zabezpečenú touto smernicou tým, že si vyberie právo nečlenského štátu ako právo uplatniteľné na zmluvu, ak táto má úzku súvislosť s územím členských štátov.

Týmto ustanovením sa môže spotrebiteľovi poskytnúť dodatočná ochrana, pretože sa uplatňuje vo všetkých prípadoch, keď sa zvolí právo tretej krajiny, ale keď zároveň existuje úzka väzba s niektorým členským štátom. Podmienky jeho uplatňovania musia byť preto širšie ako podmienky uvedené v článku 6 nariadenia Rím I.

Súdny dvor okrem toho rozhodol (107), že podľa článku 3 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách zmluvná podmienka, podľa ktorej sa zmluva uzatvorená so spotrebiteľom riadi právom členského štátu, v ktorom je predajca alebo dodávateľ usadený, je nekalá, ak sa v nej jednoznačne neuvádza, že spotrebitelia sa stále môžu odvolať na kogentné právne normy v oblasti ochrany spotrebiteľa v krajine svojho obvyklého pobytu podľa článku 6 ods. 2 nariadenia Rím I. Bez tejto špecifikácie môže uviesť spotrebiteľa do omylu tým, že u neho vyvolá nesprávny dojem, že na zmluvu sa vzťahuje len zvolený právny poriadok. Rovnaká logika musí platiť, ak sa právo štátu, ktorý nie je členom EÚ, zvolí prostredníctvom zmluvnej podmienky v zmysle článku 3 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach (108).

2. VZŤAH S VNÚTROŠTÁTNYM PRÁVOM VRÁTANE MINIMÁLNEJ HARMONIZÁCIE

Článok 8 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách Aby sa zabezpečil maximálny stupeň ochrany spotrebiteľa, členské štáty môžu prijať alebo ponechať v účinnosti najprísnejšie ustanovenia kompatibilné so zmluvou v oblasti, ktorej sa týka táto smernica. Článok 8a smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (109) 1. Keď členský štát prijme ustanovenia v súlade s článkom 8, informuje Komisiu o tejto skutočnosti, ako aj o akejkoľvek neskoršej zmene, predovšetkým ak uvedené ustanovenia: — rozširujú hodnotenie neprijateľnosti na jednotlivo dohodnuté zmluvné podmienky alebo na primeranosť ceny či odmeny, alebo — obsahujú zoznamy zmluvných podmienok, ktoré sa považujú za neprijateľné[.] 2. Komisia zabezpečí, aby informácie uvedené v odseku 1 boli ľahko prístupné spotrebiteľom a obchodníkom, okrem iného na osobitnom webovom sídle. 3. Komisia postúpi informácie uvedené v odseku 1 ostatným členským štátom a Európskemu parlamentu. O uvedených informáciách Komisia konzultuje so zúčastnenými stranami. Odôvodnenie 17 Keďže pre účely tejto smernice môže mať priložený zoznam podmienok len oznamovaciu hodnotu a keďže z dôvodu minimálneho charakteru dosahu tejto smernice môže byť rozsah týchto podmienok rozšírený alebo reštriktívnejší vo vnútroštátnych právnych predpisoch členských štátov;

Smernica o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách a vnútroštátne právo sa vzájomne ovplyvňujú rôznymi spôsobmi. Existujú

— ustanovenia, ktorými sa smernica o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách transponuje do vnútroštátneho práva, vrátane tých, ktorými sa rozširuje ich rozsah pôsobnosti alebo stanovujú prísnejšie požiadavky a

— ustanovenia vnútroštátneho práva, či už hmotnoprávnej alebo procesnoprávnej povahy, ktoré sa týkajú ďalších aspektov, ale ktoré sa musia zohľadniť pri rozhodovaní súdov vo veciach týkajúcich sa nekalých zmluvných podmienok.

2.1. Minimálna harmonizácia a rozšírenie rozsahu pôsobnosti (články 8 a 8a smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách) vrátane úlohy najvyšších vnútroštátnych súdov

Podľa článku 8 môžu členské štáty zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľa než je tá, ktorá sa stanovuje v smernici o nekalých podmienkach (110). V článku 8a smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (111) sa členským štátom ukladá povinnosť oznámiť vnútroštátne právne predpisy, ktoré obsahujú prísnejšie normy alebo ktorými sa rozširuje rozsah pôsobnosti tých vnútroštátnych právnych predpisov, ktorými sa transponuje smernica o nekalých podmienkach (112).

Členské štáty môžu napríklad uplatňovať vnútroštátne právne normy, ktorými sa transponuje smernica o nekalých podmienkach aj na zmluvné podmienky, ktoré boli jednotlivo dohodnuté (113), alebo na vzťahy medzi podnikmi, alebo na transakcie medzi spotrebiteľmi (114).

Môžu ich aj sprísniť, a to najmä uplatňovaním menej prísnejších prahových hodnôt, pokiaľ ide o posudzovanie zmluvnej podmienky ako nekalej. Môžu napríklad prijať „čiernu listinu“ zmluvných podmienok, ktoré sa vždy považujú za nekalé bez toho, aby sa vyžadovalo posúdenie jednotlivých prípadov podľa všeobecného testu nekalosti v článku 3 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (115), a/alebo iné druhy sivých listín. Ďalšie informácie o prílohe k smernici o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa nachádzajú v oddiele 3.4.7.

Vo vnútroštátnom práve sa napríklad môže stanoviť aj to, že nedostatočná transparentnosť môže viesť priamo k neplatnosti zmluvných podmienok bez toho, aby bolo potrebné uplatniť posúdenie nekalej povahy podľa článku 3 ods. 1 (116).

Súdny dvor (117) objasnil aj to, že z dôvodu článku 8 členské štáty nemajú povinnosť požadovať v súlade s článkom 4 ods. 2 (118), aby sa definícia hlavného predmetu alebo primeranosť ceny a úhrady mohli posudzovať len vtedy, ak príslušné podmienky nie sú zrozumiteľné.

Súdny dvor (119) potvrdil, že judikatúra najvyšších vnútroštátnych súdov nespadá do rozsahu pôsobnosti prísnejších vnútroštátnych opatrení podľa článku 8. V prípade, že vnútroštátne najvyššie súdy vypracujú určité kritériá pre posúdenie nekalosti zmluvných podmienok, ktoré budú musieť súdy nižšieho stupňa de facto rešpektovať, ak nechcú, aby ich rozhodnutia boli zrušené, alebo ktorými sú súdy nižšieho stupňa dokonca formálne viazané, tieto kritériá sú v zásade zlučiteľné so smernicou o nekalých podmienkach. Kritériá používané najvyššími vnútroštátnymi súdmi však musia byť v súlade s judikatúrou Súdneho dvora a nesmú brániť príslušnému súdu, aby ponúkol spotrebiteľom účinný prostriedok nápravy na ochranu jeho práv alebo aby položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku (120).

2.2. Iné ustanovenia vnútroštátneho práva

Medzi iné vnútroštátne právne normy, ktoré sa môžu uplatňovať na prípady týkajúce sa nekalých zmluvných podmienok, patria všeobecné ustanovenia zmluvného práva, najmä o uzatváraní a platnosti zmlúv, ako aj procesné pravidlá pre konania pred vnútroštátnymi súdmi. Takéto otázky nie sú osobitne upravené v smernici o nekalých podmienkach, ale môžu mať významný vplyv na jej uplatňovanie.

Napríklad zatiaľ čo sa smernica o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách vzťahuje na posúdenie individuálnych zmluvných podmienok obsiahnutých v zmluve medzi podnikom a spotrebiteľom, v ako takej sa neupravuje platnosť zmlúv ako celku. Je však možné, že podľa vnútroštátneho zmluvného práva vedie nekalá povaha jednej alebo viacerých zmluvných podmienok k neplatnosti zmluvy v celom jej rozsahu, napríklad ak zmluva nemôže byť vykonaná bez úpravy základných povinností zmluvných strán. O tejto možnosti sa uvažuje v článku 6 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach a rozoberá sa v oddiele 4.

Okrem toho vo vnútroštátnom práve existujú právne normy, ktorými sa môže upravovať neplatnosť zmluvy ako celku, napríklad ak sa ňou porušuje zákonný zákaz, je úžernícka alebo inak porušuje požiadavky základnej morálky. Okrem toho podľa vnútroštátneho práva môžu mať spotrebitelia možnosť odstúpiť od zmluvy vzhľadom na to, že ich uzavretie bolo založené na podvodnom alebo agresívnom správaní predajcu alebo dodávateľa, čo môže zodpovedať klamlivým, agresívnym alebo inak nekalým obchodným praktikám v zmysle smernice 2005/29/ES (121).

Keď sú takéto prípady spojené s prítomnosťou nekalých zmluvných podmienok, takéto vnútroštátne právne normy nebudú zvyčajne dotknuté smernicou o nekalých podmienkach, pokiaľ sa nimi nespochybňuje účinnosť smernice o nekalých podmienkach, a najmä jej článku 6 ods. 1 (122). Súdny dvor (123) uviedol, že pravidlá o neplatnosti zmlúv sa v zásade musia posudzovať na základe ich vlastnej logiky (124), a že ak sa vyskytnú súčasne s nekalými zmluvnými podmienkami, takéto právne normy sú prijateľné podľa článku 8 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, pokiaľ vedú k výhodnejším výsledkom pre spotrebiteľov než je minimálna ochrana, ktorá sa požaduje v smernici o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (125).

Treba zdôrazniť, že v rámci svojho rozsahu pôsobnosti právo Únie má prednosť pred vnútroštátnym právom a že vnútroštátne orgány vrátane súdov sú povinné vykladať vnútroštátne právo v čo najväčšej miere v súlade s právom Únie s cieľom zabezpečiť jeho účinnosť. Ako sa vyjadril Súdny dvor (126),

„[…] [t]reba pripomenúť […], že vo vnútroštátnom spore vedenom výhradne medzi jednotlivcami musí vnútroštátny súd pri použití ustanovení vnútroštátneho práva prijatých na prebratie povinností stanovených v smernici zohľadniť všetky pravidlá vnútroštátneho práva a vykladať ich v najširšej možnej miere s ohľadom na znenie a účel smernice, aby dospel k riešeniu, ktoré je v súlade s cieľom sledovaným smernicou […] (127).“

V prípadoch, keď vnútroštátne právo vrátane procesných pravidiel nemožno vykladať v súlade s právom Únie, vnútroštátne súdy ich musia zrušiť a vychádzať priamo z práva Únie (128). Súdny dvor (129) potvrdil, že vnútroštátne súdy sú povinné v plnej miere uplatňovať smernicu o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, v prípade potreby z vlastnej iniciatívy odmietnuť uplatniť akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátnych právnych predpisov, a to aj ak bolo prijaté neskôr. Preto nie je potrebné, aby súdy žiadali alebo čakali na predchádzajúce zrušenie tohto ustanovenia legislatívnymi alebo inými ústavnými prostriedkami. Patria sem prípady, keď sa vo vnútroštátnych právnych predpisoch nestanovuje ex offo posudzovanie nekalých zmluvných podmienok alebo sa mu v nich dokonca bráni, pričom v smernici o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa takáto kontrola vyžaduje (130), alebo keď sa vo vnútroštátnych právnych predpisoch inak porušuje smernica o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách alebo zásady rovnocennosti alebo účinnosti (131).

Členské štáty sú súčasne povinné zmeniť právne normy, ktoré nie sú v súlade so smernicou o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, a to aj v prípadoch, v ktorých existuje neistota týkajúca sa ich výkladu (132).

3. VŠEOBECNÉ POSÚDENIE NEKALOSTI A POŽIADAVKY NA TRANSPARENTNOSŤ

3.1. Nekalosť a transparentnosť vo všeobecnosti

Článok 3 ods. 1 a 3 1. Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá, sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa. […] 3. Príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé. Článok 4 1. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí. 2. Hodnotenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani k definícii hlavného predmetu zmluvy ani na primeranú cenu a úhradu na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným spôsobom na druhej strane, pokiaľ tieto podmienky sú zrozumiteľné. Článok 5 V prípade zmlúv, v ktorých sú všetky alebo niektoré podmienky ponúkané spotrebiteľovi v písomnej forme, musia byť vždy tieto podmienky vypracované zrozumiteľne. Keď existuje pochybnosť o zmysle podmienky, prednosť má výklad priaznivejší pre spotrebiteľa. Toto pravidlo výkladu neplatí v súvislosti s postupmi stanovenými v článku 7 ods. 2 Odôvodnenie 16 […] keďže pri hodnotení dobrej viery sa musí brať ohľad najmä na stabilitu zmluvného postavenia strán bez ohľadu na to, či spotrebiteľ bol stimulovaný k súhlasu s podmienkami a či tovar alebo služby boli predávané na osobitnú objednávku spotrebiteľa; keďže požiadavka dobrej viery môže byť splnená predajcom alebo dodávateľom, keď s inou stranou, ktorej oprávnené záujmy brali do úvahy, zaobchádzajú čestne a rovnocenne; Odôvodnenie 20 keďže zmluvy by mali byť vypracované zrozumiteľne, mal by mať spotrebiteľ skutočne príležitosť preskúmať všetky podmienky a ak má pochybnosti mal by platiť výklad najpriaznivejší pre spotrebiteľa; Bod 1 písm. i) prílohy k smernici o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, na ktorú sa odkazuje v článku 3 ods. 3 1. Podmienky, ktorých zmyslom alebo účinkom je: […] i) neodvolateľne zaviazať spotrebiteľa k podmienkam, s ktorými sa skutočne nemohol oboznámiť pred uzavretím zmluvy; j) umožniť predajcovi alebo dodávateľovi jednostranne meniť zmluvné podmienky bez právneho dôvodu, ktorý je uvedený v zmluve;

Článok 3 ods. 1 obsahuje všeobecné posúdenie, na základe ktorého sa má posudzovať nekalosť zmluvných podmienok, ktoré používajú predajcovia alebo dodávatelia. Toto všeobecné posúdenie sa musí odrážať v právnych normách členských štátov a ich orgány ho musia uplatňovať v jednotlivých prípadoch pri posudzovaní jednotlivých podmienok.

Okrem všeobecného posúdenia v zmysle článku 3 ods. 1 sa v článku 3 ods. 3 odkazuje na prílohu, ktorá obsahuje orientačný a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré možno považovať za nekalé (133).

Navyše smernica o nekalých podmienkach obsahuje požiadavky na transparentnosť týkajúce sa predajcov alebo dodávateľov, ktorí používajú individuálne nedohodnuté zmluvné podmienky. Tie sú vyjadrené v pravidlách, že zmluvné podmienky musia byť formulované jasne a zrozumiteľne (článok 4 ods. 2 a článok 5 smernice o nekalých podmienkach) a v požiadavke, že spotrebiteľom musí byť poskytnutá reálna možnosť oboznámiť sa so zmluvnými podmienkami pred uzatvorením zmluvy [bod 1 písm. i) prílohy a odôvodnenie 20].

Podľa smernice o nekalých podmienkach majú požiadavky na transparentnosť tri funkcie:

— Podľa článku 5 druhej vety sa zmluvné podmienky, ktoré nie sú formulované jasne a zrozumiteľne, musia vykladať v prospech spotrebiteľa (134). — Podľa článku 4 ods. 2 hlavný predmet alebo primeraná cena alebo úhrada, ktoré sú stanovené v zmluve, podliehajú posúdeniu podľa článku 3 ods. 1, len pokiaľ tieto podmienky nie sú jasné a zrozumiteľné (135). — Nesplnenie požiadaviek na transparentnosť môže byť jedným z prvkov pri posúdení nekalej povahy danej zmluvnej podmienky (136) a môže dokonca poukazovať na nekalú povahu (137).

Súdny dvor poskytol usmernenie tak k požiadavkám na transparentnosť, ktoré predajcovia a dodávatelia musia splniť, ako aj ku kritériám všeobecného posúdenia nekalosti. Podrobnejšie informácie o transparentnosti sa nachádzajú v oddiele 3.3, zatiaľ čo v oddiele 3.4 sa uvádza viac informácií o všeobecnom posúdení nekalosti.

Súdny dvor zároveň opakovane trval na tom (138), že kým jeho úlohou je poskytnúť usmernenie k výkladu transparentnosti a nekalosti, je na vnútroštátnych orgánoch, najmä na vnútroštátnych súdoch, aby posúdili transparentnosť a nekalú povahu konkrétnych zmluvných podmienok v súvislosti s konkrétnymi okolnosťami každého prípadu. Súdny dvor (139) túto skutočnosť vyjadril takto:

„42 Hoci Súdny dvor v rámci výkonu svojej právomoci, ktorú mu priznáva článok 234 ES ( 140 ) , v bode 22 citovaného rozsudku Océano Grupo Editorial a Salvat Editores urobil výklad všeobecných vlastností, ktoré použil normotvorca Spoločenstva na vymedzenie pojmu nekalej podmienky, nemôže sa však vysloviť k použitiu týchto všeobecných vlastností na osobitnú podmienku, ktorá musí byť preskúmaná v závislosti od okolností, ktoré predmetný prípad charakterizujú (pozri vec Freiburger Kommunalbauten, bod 22). 43 S prihliadnutím na to, čo bolo uvedené, vnútroštátnemu súdu prislúcha posúdiť, či možno zmluvnú podmienku kvalifikovať v zmysle článku 3 ods. 1 smernice ako nekalú.“

Práve vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či vzhľadom na okolnosti vlastné prejednávanej veci podmienka spĺňa požiadavky dobrej viery, rovnosti a transparentnosti.

To isté platí, aj pokiaľ ide o preskúmanie toho, či sa zmluvná podmienka týka „hlavného predmetu zmluvy“ alebo či sa jej preskúmanie vzťahuje na „primeranú cenu a úhradu“ v zmysle článku 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach (141).

Vzhľadom na uvedené skutočnosti sa Súdny dvor (142) zvyčajne zdržal poskytnutia záverečného posúdenia nekalosti konkrétnej zmluvnej podmienky a nechal toto posúdenie na vnútroštátny súd. V niektorých prípadoch však Súdny dvor poskytol v súvislosti s nekalou povahou danej zmluvnej podmienky pomerne jasné indície (143).

Vnútroštátne súdy môžu vypracovať ďalšie konkrétne kritériá pre posúdenie nekalej povahy zmluvných podmienok, pokiaľ budú v súlade s metodikou stanovenou Súdnym dvorom (144). Pokiaľ v záujme zaistenia jednotného výkladu práva najvyššie vnútroštátne súdy prijmú záväzné rozhodnutia týkajúce sa podmienok vykonávania smernice o nekalých podmienkach, takýmito rozhodnutiami nemožno brániť jednotlivým súdom v tom, aby zaistili plný účinok danej smernice a poskytli spotrebiteľom účinný prostriedok nápravy a ani v tom, aby mohli požiadať Súdny dvor o poskytnutie prejudiciálneho rozhodnutia (145).

Toto oznámenie nemôže obsiahnuť rozsiahlu judikatúru týkajúcu sa posúdenia konkrétnych typov zmluvných podmienok v členských štátoch.

3.2. Zmluvné podmienky upravujúce hlavný predmet zmluvy alebo cenu a úhradu (článok 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach)

Zmluvné podmienky týkajúce sa hlavného predmetu zmluvy alebo ceny a úhrady patria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach (146). Osobitnosťou takýchto zmluvných podmienok je, že podľa minimálnej normy článku 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach (147) je posúdenie ich nekalosti podľa článku 3 ods. 1 vylúčené (148) alebo obmedzené (149), ak sú formulované jasne a zrozumiteľne alebo, inými slovami, ak takéto podmienky spĺňajú požiadavky na transparentnosť smernice o nekalých podmienkach.

Keďže v článku 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach sa stanovuje výnimka z uplatňovania posúdenia nekalosti podľa článku 3 ods. 1, dané ustanovenie sa musí vykladať reštriktívne (150). Článok 4 ods. 2 sa takisto musí v celej Európskej únii vykladať jednotne so zreteľom na účel smernice o nekalých podmienkach (151). Je na vnútroštátnych súdoch, aby v jednotlivých prípadoch určili, či sa daná zmluvná podmienka a) vzťahuje na vymedzenie hlavného predmetu zmluvy alebo či by preskúmanie jej nekalosti znamenalo posúdenie primeranosti ceny a úhrady (152) a b) či sú takéto zmluvné podmienky formulované jasne a zrozumiteľne (153).

3.2.1. Zmluvné podmienky týkajúce sa vymedzenia hlavného predmetu zmluvy

Súdny dvor uviedol, že zmluvné podmienky, ktoré sa týkajú „hlavného predmetu zmluvy“ v zmysle článku 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach, sa musia chápať ako tie, ktorými sa stanovuje základné plnenie zmluvy, a ako také ju charakterizujú (154). Naopak, podmienky, ktoré sú len vedľajšie, sa nemôžu týkať „hlavného predmetu zmluvy“ (155). Na určenie toho, či podmienka týka „hlavného predmetu zmluvy“, sa musí zohľadniť povaha, všeobecný systém a ustanovenia zmluvy a jej právny kontext a skutkové okolnosti (156).

Súdny dvor (157) vyjadril túto skutočnosť v súvislosti s úvermi poskytnutými v cudzej mene takto:

„37 V prejednávanej veci viaceré skutočnosti zo spisu, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, naznačujú, že na zmluvnú podmienku, […], ktorá je súčasťou zmluvy o úvere poskytnutom v cudzej mene uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktorá nebola predmetom individuálnej dohody a podľa ktorej musí byť úver splatený v tej istej mene, sa vzťahuje pojem „hlavný predmet zmluvy“ v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 93/13. 38 […] skutočnosť, […], že úver sa musí splatiť v určitej mene, sa v zásade netýka spôsobu platenia, ktorý je vedľajší, ale samotnej povahy záväzku dlžníka, čím predstavuje základnú zložku zmluvy o úvere.“

Súdny dvor (158) v tejto súvislosti zdôraznil rozdiel medzi zmluvnými podmienkami, v ktorých sa stanovuje, že úver musí byť splatený v tej istej cudzej mene, v akej bol poskytnutý, a zmluvnými podmienkami, podľa ktorých musí byť úver poskytnutý v cudzej mene splatený v národnej mene vzhľadom na kurz pre predaj uplatňovaný bankou (159). Súdny dvor dospel k záveru (160), že zmluvnou podmienkou, ktorá je súčasťou zmluvy o úvere poskytnutom v cudzej mene, podľa ktorej musí byť úver splatený v tej istej mene, v akej bol poskytnutý, sa stanovuje základné plnenie, ktoré danú zmluvu charakterizuje. Preto sa vzťahuje na „hlavný predmet zmluvy“ v zmysle článku 4 ods. 2 V tejto súvislosti nie je relevantné, že je výška úveru sprístupnená spotrebiteľovi v miestnej mene a nie v mene, ktorá je stanovená v zmluve (161). Naopak, Súdny dvor dospel k záveru, že podmienka, ktorou sa vymedzuje mechanizmus menového prepočtu, predstavuje vedľajšie dojednanie (162).

3.2.2. Zmluvné podmienky týkajúce sa ceny a úhrady

Podmienky týkajúce sa ceny a úhrady, t. j. finančné záväzky spotrebiteľa, v zásade podliehajú posúdeniu nekalosti podľa článku 3 ods. 1 Podľa článku 4 ods. 2 (163) však posúdenie nekalosti môže zahŕňať posúdenie primeranej ceny a úhrady alebo, ako je vyjadrené v odôvodnení 19, „vzťahu kvalita/cena tovaru alebo dodávaných služieb“ len vtedy, keď príslušné podmienky nie sú transparentné. Naopak, nekalosť ostatných aspektov, ktoré sa týkajú ceny alebo odmeny, ako je možnosť alebo mechanizmus jednostrannej zmeny nákladov, sa má posúdiť dokonca aj vtedy, ak sú príslušné podmienky úplne transparentné.

Súdny dvor (164) opísal obmedzenie posúdenia takýto zmluvných podmienok v súvislosti so zmluvou o úvere takto:

„Podmienky týkajúce sa protihodnoty, ktorú dlhuje spotrebiteľ veriteľovi alebo ktorá má vplyv na skutočnú cenu, ktorú má spotrebiteľ zaplatiť veriteľovi, teda v zásade nepatria do tejto druhej kategórie podmienok, s výnimkou otázky, či je výška protihodnoty alebo cena, ktorá je dohodnutá v zmluve, primeraná službe poskytovanej ako protihodnota veriteľom.“

Súdny dvor (165) ďalej objasnil, že zmluvné podmienky týkajúce sa zmien nákladov plne podliehajú posúdeniu nekalosti podľa článku 3 ods. 1:

„[…] Takáto výnimka sa však neuplatní na podmienku upravujúcu spôsob zmeny nákladov na služby poskytované spotrebiteľovi.“

Toto je v súlade so skutočnosťou, že v prílohe k smernici o nekalých podmienkach sa stanovujú podmienky, ktoré zmluvné podmienky upravujúce zmeny nákladov musia normálne spĺňať, aby neboli považované za nekalé (166).

Súdny dvor ďalej dospel k záveru, že skutočnosť, že do výpočtu celkovej výšky spotrebiteľského úveru podľa smernice 2008/48/ES by sa mal zahrnúť určitý poplatok, nenaznačuje, že sa na danú zmluvnú podmienku, ktorá poplatok upravuje, vzťahuje článok 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach (167).

A napokon Súdny dvor vysvetlil, že primeranosť ceny alebo úhrady je z posudzovania nekalej povahy vylúčená len vtedy, ak je v príslušných zmluvných podmienkach stanovená skutočná úhrada za výrobok alebo poskytnutú službu (168). Na základe uvedeného Súdny dvor (169) rozhodol:

„Táto výnimka by sa navyše nemala uplatňovať na podmienky, […], ktoré sa v súvislosti s výpočtom splátok obmedzujú na určenie výmenného kurzu cudzej meny, na ktorú znie zmluva o úvere, pričom však veriteľ pri uvedenom výpočte neposkytuje nijakú službu výmeny, a teda neobsahujú nijakú „úhradu“, ktorej primeranosť ako protiplnenia za službu poskytnutú veriteľom by sa nemala posudzovať z hľadiska svojej nekalej povahy v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 93/13.“

3.3. Požiadavky na transparentnosť

3.3.1. Požiadavky na transparentnosť podľa smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách

Požiadavky na transparentnosť stanovené v smernici o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa vzťahujú na všetky typy (individuálne nedohodnutých (170)) zmluvných podmienok, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých podmienkach (171).

Súdny dvor vyložil požiadavku uvedenú v článku 4 ods. 2 a článku 5, podľa ktorej majú byť zmluvné podmienky v jasné a zrozumiteľné, v širšom zmysle. V tejto súvislosti Súdny dvor vzal do úvahy, že podľa bodu 1 písm. e) prílohy k smernici o nekalých podmienkach to, že spotrebitelia nemali skutočnú možnosť oboznámiť sa so zmluvnými podmienkami (172), svedčí o nekalej povahe týchto podmienok.

Hoci mnohým faktorom uvedeným ďalej Súdny dvor nevenuje osobitnú pozornosť, podľa Komisie budú tieto faktory relevantné pri posudzovaní, či sú dané zmluvné podmienky jasné a zrozumiteľné v zmysle smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách:

— či mal spotrebiteľ skutočnú možnosť oboznámiť sa so zmluvnou podmienkou pred uzatvorením zmluvy; patrí sem aj otázka, či mal spotrebiteľ prístup k zmluvným podmienkam a mohol si ich prečítať; ak sa v zmluvných podmienkach odkazuje na nejakú prílohu alebo iný dokument, spotrebiteľ musí mať prístup aj k týmto dokumentom,

— zrozumiteľnosť jednotlivých zmluvných podmienok, najmä ich znenia a použitej terminológie, a ak je to relevantné, aj v spojení s inými zmluvnými podmienkami (173). V tejto súvislosti sa musí zohľadniť postavenie alebo hľadisko spotrebiteľov, ktorým sú príslušné zmluvné podmienky určené (174); patrí sem aj otázka, či sú spotrebitelia, ktorým sú príslušné zmluvné podmienky určené, dostatočne oboznámení s jazykom, v ktorom sú zmluvné podmienky formulované,

— spôsob, akým sú zmluvné podmienky prezentované. Môže to zahŕňať napríklad tieto aspekty: — zrozumiteľnosť vizuálneho znázornenia vrátane veľkosti písma, — to, či má zmluva logickú štruktúru a či je dôležitým zmluvným podmienkam venovaná náležitá pozornosť a nie sú skryté medzi ostatnými ustanoveniami, — alebo či sa zmluvné podmienky nachádzajú v zmluve alebo kontexte, kde ich možno logicky očakávať, a to aj v spojení s inými súvisiacimi zmluvnými podmienkami atď.

Napríklad zmluvné podmienky, ktorých účinok sa dá pochopiť len v súvislosti s inými podmienkami, by nemali byť prezentované tak, aby ich spojený účinok bol nejasný, napr. by nemali byť umiestnené do rôznych častí zmluvy (175).

Súdny dvor vychádzal z článku 4 ods. 2 a článku 5, príležitostne odkazujúc aj na odôvodnenie 20 a prílohu k smernici o nekalých podmienkach, najmä na bod 1 písm. i) a j), požiadavky na transparentnosť vrátane požiadaviek na informácie, ktoré presahujú rámec už uvedených aspektov. V tejto súvislosti Súdny dvor používa aj pojem „požiadavky na materiálnu transparentnosť“ (176). Podľa vyjadrenia Súdneho dvora by transparentnosť zmluvných podmienok „nemala byť obmedzená len na ich zrozumiteľnosť z formálneho a gramatického hľadiska a spotrebiteľ by mal byť schopný posúdiť ekonomické dôsledky“ zmluvných podmienok alebo zmluvy (177):

„44 požiadavku transparentnosti zmluvných podmienok , ako vyplýva z článku 4 ods. 2 smernice 93/13, Súdny dvor zdôraznil, že táto požiadavka, uvedená aj v článku 5 tejto smernice, by nemala byť obmedzená len na ich zrozumiteľnosť z formálneho a gramatického hľadiska , ale naopak, vzhľadom na to, že systém ochrany zavedený uvedenou smernicou vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, najmä pokiaľ ide o úroveň informovanosti, táto požiadavka jasného a zrozumiteľného formulovania zmluvných podmienok, a teda transparentnosti, stanovená rovnakou smernicou, sa musí chápať široko […] Pokiaľ ide o, ako vyplýva z článku 4 ods. 2 smernice 93/13, Súdny dvor zdôraznil, že táto požiadavka, uvedená aj v článku 5 tejto smernice,, ale naopak, vzhľadom na to, že systém ochrany zavedený uvedenou smernicou vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, najmä pokiaľ ide o úroveň informovanosti, táto požiadavka jasného a zrozumiteľného formulovania zmluvných podmienok, a teda ( 178 ) .“ „45 aby bol tento spotrebiteľ schopný na základe presných a zrozumiteľných kritérií posúdiť ekonomické dôsledky , ktoré z toho pre neho vyplývajú […] Požiadavka, podľa ktorej zmluvná podmienka musí byť formulovaná jasne a zrozumiteľne, sa má preto chápať tak, že stanovuje aj to, aby zmluva transparentným spôsobom vyjadrovala konkrétne fungovanie mechanizmu, na ktorý sa odvoláva dotknutá podmienka, ako aj prípadne vzťah medzi týmto mechanizmom a mechanizmom stanoveným ostatnými podmienkami,na základe presných a zrozumiteľných kritérií, ktoré z toho pre neho vyplývajú […] ( 179 ) .“

Toto široké chápanie transparentnosti znamená, že predajcovia a dodávatelia musia spotrebiteľom poskytnúť zrozumiteľné informácie o zmluvných podmienkach a ich dôsledkoch pred uzatvorením zmluvy. Súdny dvor opakovane zdôraznil dôležitosť takýchto informácií, aby spotrebitelia chápali rozsah svojich práv a povinností stanovených zmluvou predtým, ako ňou budú viazaní. Súdny dvor (180) vyhlásil, že

„[…] z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že informácie o zmluvných podmienkach a dôsledkoch tohto uzavretia zmluvy poskytnuté pred uzavretím zmluvy majú pre spotrebiteľa zásadný význam. Najmä na základe týchto informácií sa tento spotrebiteľ rozhoduje, či chce byť viazaný podmienkami, ktoré predajca alebo dodávateľ vopred vypracoval […] (181).“

Súdny dvor požiadavky ďalej upresnil najmä v súvislosti so zmluvnými podmienkami, ktoré sú kľúčové pre rozsah povinností prijatých spotrebiteľmi, napríklad v súvislosti so zmluvnými podmienkami, ktoré sa týkajú platieb na základe úverových zmlúv. Niektoré rozhodnutia sa týkajú najmä zmlúv o hypotekárnom úvere (vyjadrených) v cudzej mene alebo indexovaných v cudzej mene. Súdny dvor zhrnul normy, ktoré sa očakávajú od predajcov a dodávateľov, takto (182):

„[…] Vnútroštátnemu súdu, po zohľadnení všetkých okolností súvisiacich s uzatvorením zmluvy, osobitne prináleží overiť, či v dotknutej veci boli spotrebiteľovi oznámené všetky skutočnosti, ktoré mohli mať vplyv na rozsah jeho záväzku a umožňovali mu posúdiť najmä celkové náklady jeho úveru. Rozhodujúcimi pri tomto posúdení sú jednak otázka, či sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne, takže umožňujú priemernému spotrebiteľovi, t. j. spotrebiteľovi, ktorý je riadne informovaný a primerane pozorný a obozretný, posúdiť takéto náklady, a jednak okolnosť spojená s tým, či boli v zmluve o úvere poskytnuté informácie, ktoré sú vzhľadom na povahu tovaru alebo služieb, ktoré sú predmetom tejto zmluvy, považované za základné […] (183)“

Súdny dvor uplatnil tieto normy napríklad na fungovanie mechanizmov menového prepočtu pri hypotekárnych úveroch indexovaných na cudziu menu (184) a na úroky a poplatky, ktoré sú splatné na základe dohody o spotrebiteľskom úvere vrátane ich prispôsobenia (185). Súdny dvor ďalej uplatnil tieto normy transparentnosti na okolnosť, že pri úveroch v cudzích menách spotrebitelia nesú riziko zníženia hodnoty meny, v ktorej dostávajú príjem (186). Takéto zníženie môže totiž ovplyvniť ich schopnosť splácať úver. V takýchto prípadoch Súdny dvor vyžaduje od predajcu alebo dodávateľa, aby upozornil na možné výkyvy výmenného kurzu a na riziká spojené s úvermi v cudzej mene a žiada vnútroštátne súdy, aby overili, či predajca alebo dodávateľ spotrebiteľovi oznámil všetky relevantné informácie, na základe ktorých dokáže posúdiť svoje finančné záväzky (187). Dôležité je aj to, či predajca alebo dodávateľ takéto dôležité informácie primerane zdôraznil.

Súdny dvor ďalej vyhlásil, že vnútroštátne súdy majú pri posudzovaní dodržiavania požiadaviek na transparentnosť overiť, či spotrebitelia dostali požadované informácie (188), pričom majú zohľadniť reklamné materiály a informácie poskytnuté veriteľom v rámci dojednávania zmluvy o úvere (189).

Ak z povahy zmluvných podmienok vyplýva, že predajcovia alebo dodávatelia sú povinní poskytnúť spotrebiteľom určité informácie alebo vysvetlenia pred uzatvorením zmluvy, musia niesť aj bremeno dokazovania, že spotrebiteľom potrebné informácie poskytli, aby sa príslušné zmluvné podmienky mohli považovať za jasné a zrozumiteľné (190).

Napriek tomu, že rozhodnutia o transparentnosti sa často vzťahujú na zmluvné podmienky, ktorými sa vymedzuje hlavný predmet zmluvy alebo úhrada, alebo na zmluvné podmienky, ktoré úzko súvisia s týmito základnými aspektmi zmluvy, požiadavky na transparentnosť podľa článku 5 nie sú obmedzené na druh zmluvných podmienok, na ktorý sa odkazuje v článku 4 ods. 2 smernice o nekalých podmienkach. Transparentnosť vrátane predpovedateľnosti je dôležitý aspekt aj v súvislosti s jednostrannými zmenami zmluvy, najmä zmenami ceny, napríklad v zmluvách o úveroch alebo v dlhodobých zákazkách na dodanie tovaru (191).

Napriek tomu, že všetky zmluvné podmienky majú byť jasné a zrozumiteľné, je pravdepodobné, že rozsah povinností pre predajcov a dodávateľov, ktorý sa týka informácií pred uzavretím zmluvy, vyplývajúci zo smernice o nekalých podmienkach, závisí aj od významu konkrétnej zmluvnej podmienky pre danú transakciu a jej hospodársky vplyv.

Súdny dvor (192) bol požiadaný, aby poskytol usmernenie ku kritériám na transparentnosť, ktoré sa vzťahujú na zahrnutie indexu pre uplatniteľnú úrokovú sadzbu určenú národnou bankou do zmluvy o hypotekárnom úvere.

3.3.2. Požiadavky na transparentnosť vyplývajúce z iných aktov EÚ

Informácie pred uzavretím zmluvy, ktoré majú obchodníci poskytovať spotrebiteľom, či už vo všeobecných prípadoch, alebo v prípade konkrétnych zmlúv, detailne upravujú rôzne akty EÚ. Patrí k nim smernica o nekalých obchodných praktikách (193), smernica o právach spotrebiteľov (194), smernica o spotrebiteľských úveroch (195), smernica o hypotekárnych úveroch (196), smernica o balíku cestovných služieb (197), európsky kódex elektronických komunikácií (198), nariadenie (ES) č. 1008/2008 o leteckých dopravných službách (199) a smernice 2009/72/ES (200) a 2009/73/ES (201) týkajúce sa spoločných pravidiel pre vnútorný trh s elektrinou a zemným plynom. Takéto akty môžu upravovať aj povinný obsah príslušných zmlúv (202) a obsahovať pravidlá o prípustnosti zmien v zmluvách a ich transparentnosti (203)

Smernicou o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách nie sú dotknuté takéto ustanovenia a dôsledky ich nedodržiavania, ktoré sú stanovené v takýchto špecifických aktoch (204).

Pokiaľ sa uplatňujú konkrétne predzmluvné a zmluvné požiadavky na informácie, musia byť zohľadnené aj ako požiadavky na transparentnosť v zmysle smernice o nekalých podmienkach, a to v každom jednotlivom prípade a s ohľadom na cieľ a rozsah daných aktov.

Napríklad v súvislosti s právnymi predpismi EÚ o spotrebiteľských úveroch (205) Súdny dvor zdôraznil, že je dôležité, aby dlžníci poznali všetky okolnosti, ktoré môžu mať vplyv na rozsah ich záväzku (206), a aby sa celkové náklady na úver uvádzali vo forme jednotného matematického vzorca (207). Neuvedenie ročnej percentuálnej miery nákladov, ktoré sa požaduje podľa právnych predpisov EÚ v oblasti spotrebiteľských úverov (208), je preto „rozhodujúcim dôkazom“, či je zmluvná podmienka týkajúca sa celkových nákladov na úver formulovaná jasne a zrozumiteľne. Toto platí aj vtedy, ak nie sú poskytnuté nevyhnutné informácie o výpočte ročnej percentuálnej miery nákladov (209). Rovnako to platí, ak je uvedená ročná percentuálna miera nákladov chybná alebo zavádzajúca. Ak informácie o celkových nákladoch na úver, ktoré sa vyžadujú podľa právnych predpisov EÚ v oblasti spotrebiteľských úverov, nie sú poskytnuté, alebo ak je uvedený údaj zavádzajúci, príslušné zmluvné podmienky sa nebudú považovať za jasné a zrozumiteľné.

Pokiaľ ide o zmluvy o hypotekárnych úveroch pre spotrebiteľov, všetky doterajšie rozhodnutia Súdneho dvora sa týkali zmlúv uzavretých pred začatím uplatňovania smernice 2014/17/EÚ (210) o zmluvách o úvere pre spotrebiteľov týkajúcich sa nehnuteľností určených na bývanie. Z tohto dôvodu Súdny dvor zatiaľ nerozhodol o súvislosti medzi osobitnými požiadavkami na informácie podľa smernice 2014/17/EÚ a požiadavkami na transparentnosť podľa smernice o nekalých podmienkach. Smernicou 2014/17/EÚ sa stanovujú vysoké normy transparentnosti tým, že sa vyžaduje, aby spotrebitelia dostali jasné a zrozumiteľné všeobecné informácie o úverových zmluvách prostredníctvom Európskeho štandardizovaného informačného formulára (ďalej len „formulár ESIS“), ako aj výpočet ročnej percentuálnej miery nákladov. V súvislosti s úvermi v cudzej mene sa v článku 23 ods. 6 smernice 2014/17/EÚ vyžaduje, aby veritelia a sprostredkovatelia prostredníctvom formulára ESIS a v zmluve o úvere informovali spotrebiteľa o dostupných možnostiach na obmedzenie rizika výmenného kurzu, ktorému je spotrebiteľ vystavený počas trvania úveru. Ak zmluva o úvere neobsahuje žiadne ustanovenie zamerané na obmedzenie rizika výmenného kurzu, ktorému je spotrebiteľ vystavený, na úroveň fluktuácie výmenného kurzu pod 20 %, vo formulári ESIS sa uvedie názorný príklad vplyvu fluktuácie výmenného kurzu na úrovni 20 %.

Súdny dvor uplatnil (211) požiadavky na transparentnosť vyplývajúce zo smernice 2003/55/ES (212) o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom a zo smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách komplementárnych spôsobom.

To, či predajca alebo dodávateľ splnil odvetvové požiadavky, je dôležitým prvkom pri posudzovaní súladu s požiadavkami na transparentnosť stanovenými v smernici o nekalých podmienkach. Vzhľadom na paralelnú uplatniteľnosť smernice o nekalých podmienkach s odvetvovými právnymi predpismi však súlad s takýmito aktmi automaticky neznamená súlad so všetkými požiadavkami na transparentnosť stanovenými v smernici o nekalých podmienkach. Navyše to, že konkrétny akt neobsahuje osobitné požiadavky na informácie, nevylučuje informačnú povinnosť stanovenú v smernici o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách týkajúcu sa zmluvných podmienok, ktoré predajcovia alebo dodávatelia môžu pridať z vlastnej iniciatívy.

3.4. Posúdenie nekalosti podľa článku 3 a článku 4 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách

3.4.1. Rámec pre posúdenie podľa článku 3 ods. 1 a článku 4 ods. 1

Zmluvné podmienky sa podľa článku 3 ods. 1 považujú za nekalé, ak

— napriek požiadavkám dobrej viery

— spôsobia značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.

Napriek tomu, že Súdny dvor zatiaľ nebol vyzvaný, aby vysvetlil vzťah medzi týmito dvoma kritériami, z formulácie článku 3 ods. 1 a odôvodnenia 16 vyplýva, že absencia dôvery (dobrej viery) súvisí so značnou nerovnováhou v právach a povinnostiach, ktorá vzniká na základe zmluvnej podmienky. V odôvodnení 16 sa odkazuje na vyjednávacie schopnosti zmluvných strán a vysvetľuje sa v ňom, že požiadavka „dobrej viery“ súvisí s tým, či predajca alebo dodávateľ zaobchádza so spotrebiteľom čestne a rovnocenne a berie do úvahy jeho oprávnené záujmy. Z tohto hľadiska Súdny dvor (213) považuje za obzvlášť dôležité zvážiť, či predajca alebo dodávateľ mohol rozumne očakávať, že by spotrebiteľ so zmluvnou podmienkou súhlasil po individuálnom dojednaní:

„Pokiaľ ide otázku, za akých okolností dôjde k takejto nerovnováhe „napriek požiadavke dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad]“, treba konštatovať vzhľadom na šestnáste odôvodnenie smernice 93/13, že vnútroštátny súd má na tento účel preveriť, či predajca alebo dodávateľ, ktorý zaobchádza so spotrebiteľom čestne a rovnocenne, mohol rozumne očakávať, že by tento spotrebiteľ súhlasil s takouto podmienkou po individuálnom dojednaní. […] (214).“

Toto potvrdzuje, že na účely článku 3 ods. 1 je dobrá viera objektívny pojem, ktorý súvisí s otázkou, či je daná zmluvná podmienka svojím obsahom v súlade s so spravodlivými a rovnocennými trhovými postupmi, ktoré dostatočne zohľadňujú oprávnené záujmy spotrebiteľa. V tomto zmysle úzko súvisí (215) s (ne)rovnováhou v právach a povinnostiach zmluvných strán.

Posúdenie značnej nerovnováhy si vyžaduje preskúmanie vplyvu zmluvnej podmienky na práva a povinnosti strán. Ak existujú dispozitívne normy, od ktorých sa zmluvná podmienka odchyľuje, tieto normy budú primárnym kritériom na posúdenie značnej nerovnováhy v právach a povinnostiach zmluvných strán (216). Ak neexistujú príslušné zákonné ustanovenia, značná nerovnováha sa posúdi na základe iných referenčných bodov, napríklad čestných a rovnocenných trhových postupov, alebo na základe porovnania práv a povinností zmluvných strán stanovených konkrétnou zmluvnou podmienkou, pričom sa zohľadní povaha zmluvy a ďalšie súvisiace zmluvné podmienky.

Podľa článku 4 ods. 1 (217) sa nekalá povaha zmluvnej podmienky má posudzovať so zreteľom na

— povahu tovaru alebo služieb, na ktoré sa zmluva vzťahuje,

— všetky ostatné podmienky zmluvy alebo podmienky inej zmluvy, na ktorú sa viaže, a

— všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy.

Členské štáty sa môžu od tohto všeobecného posúdenia nekalosti odchýliť len vtedy, ak to bude v prospech spotrebiteľov, t. j. len ak po transpozícii do vnútroštátneho práva bude jednoduchšie zmluvnú podmienku označiť za nekalú (218).

Orientačný zoznam zmluvných podmienok uvedených v prílohe (219) k smernici o nekalých podmienkach je kľúčovým prvkom pri posudzovaní, či je daná podmienka nekalá podľa článku 3 ods. 1 (220). Naopak, ak je daná zmluvná podmienka na vnútroštátnej „čiernej listine“, jednotlivé prípady nie je potrebné posudzovať na základe kritérií článku 3 ods. 1 Podobne sa postupuje v tých prípadoch, v ktorých členský štát prijal zoznam zmluvných podmienok, ktoré sa považujú za nekalé.

3.4.2. Relevantnosť zákonných ustanovení a závažnosť nerovnováhy

Pri posudzovaní, či zmluvná podmienka „spôsobuje značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán, ku škode spotrebiteľa“, musia vnútroštátne súdy v prvom rade porovnať príslušnú zmluvnú podmienku so všetkými predpismi vnútroštátneho práva, ktoré by platili, ak by neplatila daná zmluvná podmienka (221), t. j. s dispozitívnymi normami. Takéto regulačné modely možno nájsť predovšetkým vo vnútroštátnom zmluvnom práve, napríklad v predpisoch, ktorými sa stanovujú dôsledky zlyhania niektorej strany, pokiaľ ide o plnenie určitých zmluvných záväzkov. Patria sem podmienky, za akých možno udeľovať pokuty, napríklad úroky z omeškania, ako aj ustanovenia o zákonnej úrokovej sadzbe (222).

Na základe takejto porovnávacej analýzy môže vnútroštátny súd posúdiť, či a do akej miery je právne postavenie spotrebiteľa vyplývajúce zo zmluvnej podmienky nevýhodnejšie než právne postavenie zakotvené v platnom zmluvnom práve. Nevýhodnejšie právne postavenie spotrebiteľa vyplývajúce zo zmluvnej podmienky môže vzniknúť napríklad tak, že sa v zmluve obmedzia práva, ktoré by spotrebitelia inak mohli využívať, alebo sa obmedzí výkon ich práv. Zmluvnou podmienkou možno takisto preniesť na spotrebiteľa dodatočné povinnosti, ktoré nie sú stanovené príslušnými vnútroštátnymi právnymi normami. (223).

Nerovnováha v právach a povinnostiach ku škode spotrebiteľa je značná, ak existuje „dostatočne závažné narušenie právneho postavenia, v ktorom sa spotrebiteľ […] nachádza na základe platných vnútroštátnych predpisov (224)“. Nemusí to nutne znamenať, že zmluvná podmienka musí mať značný hospodársky vplyv vzhľadom na hodnotu transakcie (225). Preto napríklad zmluvná podmienka, ktorou sa na spotrebiteľa prenesie platba dane, ktorú by podľa platných vnútroštátnych právnych predpisov mal znášať predajca alebo dodávateľ, môže vytvoriť značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán bez ohľadu na sumu, ktorú bude spotrebiteľ podľa takejto zmluvnej podmienky v konečnom dôsledku povinný zaplatiť (226).

Účinok zmluvnej podmienky bude závisieť aj od jej dôsledkov v rámci vnútroštátneho právneho poriadku, ktorým sa zmluva riadi, čo znamená, že je možné zohľadniť aj iné právne ustanovenia vrátane procesných pravidiel (227). V tejto súvislosti môže byť relevantné aj to, že spotrebiteľ nedokáže zabrániť ďalšiemu uplatňovaniu daného typu zmluvnej podmienky (228).

Súdny dvor opísal posúdenie značnej nerovnováhy v právach a povinnostiach zmluvných strán takto (229):

„21 Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že pri otázke, či podmienka spôsobuje „značnú nerovnováhu“ v právach a povinnostiach strán vyplývajúcich zo zmluvy na škodu spotrebiteľa, treba predovšetkým zohľadniť právne predpisy uplatňované vo vnútroštátnom práve v prípade absencie dohody medzi zmluvnými stranami v tomto zmysle. Na základe takejto porovnávacej analýzy môže vnútroštátny súd posúdiť, či a prípadne do akej miery je právne postavenie spotrebiteľa vyplývajúce zo zmluvy nevýhodnejšie než právne postavenie zakotvené v platnom vnútroštátnom práve […] ( 230 ) 22 Zdá sa tak, že otázka, či taká značná nerovnováha existuje, sa nemôže obmedzovať na kvantitatívne ekonomické posúdenie spočívajúce v porovnaní jednak celkovej hodnoty transakcie, ktorá je predmetom zmluvy, a jednak nákladov, ktoré na základe tejto podmienky znáša spotrebiteľ. 23 Naproti tomu značná nerovnováha môže vyplývať už zo samotnej skutočnosti dostatočne závažného narušenia právneho postavenia, v ktorom sa spotrebiteľ ako strana predmetnej zmluvy nachádza na základe platných vnútroštátnych predpisov, či už formou zúženia obsahu práv, ktoré mu podľa týchto predpisov vyplývajú zo zmluvy, prekážky v ich výkone alebo tiež formou prenesenia dodatočnej povinnosti, ktorú vnútroštátne predpisy nestanovujú, na spotrebiteľa. 24 Súdny dvor v tejto súvislosti pripomenul, že v súlade s článkom 4 ods. 1 smernice nekalá povaha zmluvnej podmienky sa má posudzovať so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, ktoré sú predmetom predmetnej zmluvy, a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, ako aj na všetky ostatné podmienky zmluvy […] ( 231 ) . Z toho vyplýva, že v tomto kontexte treba tiež posúdiť dôsledky, ktoré táto podmienka môže mať v rámci práva uplatniteľného na takú zmluvu, čo v sebe zahŕňa preskúmanie vnútroštátneho právneho systému […] ( 232 ) .“

Ak sú zmluvné dohody v rozpore so zákonným ustanovením vnútroštátneho zmluvného práva alebo zmluvného práva EÚ, od ktorého sa strany nesmú v zmluve odchýliť, takéto zmluvné dohody sa stanú neplatnými už len na základe takýchto ustanovení. Zmluvné podmienky, ktoré predstavujú odchýlku od takýchto ustanovení, pričom nie sú individuálne dohodnuté, pravdepodobne porušujú aj článok 3 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách.

3.4.3. Sankcie alebo dôsledky nedodržania zmluvných záväzkov zo strany spotrebiteľa

Aby nedošlo k značnej nerovnováhe ku škode spotrebiteľa, sankcie alebo dôsledky súvisiace s nedodržaním zmluvných záväzkov zo strany spotrebiteľa sa musia upraviť v závislosti od dôležitosti záväzku spotrebiteľa a závažnosti jeho nedodržania (233). Inými slovami musia byť primerané (234). Toto posúdenie musí zahŕňať otázku, či zmluvná podmienka predstavuje odchýlku od zákonných ustanovení, ktoré by platili v prípade absencie zmluvnej podmienky v danej otázke, a ak zmluvná podmienka vedie ku konkrétnemu postupu, aj procesné prostriedky, ktoré má spotrebiteľ k dispozícii (235).

Súdny dvor (236) predložil relevantné kritériá k doložkám v hypotekárnych úverových zmluvách týkajúcich sa takzvaného „urýchleného“ alebo predčasného splatenia, ktoré umožňujú veriteľovi začať konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou takto:

„[…] článok 3 ods. 1 a 3 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, ako aj bod 1 písm. e) a g) a bod 2 písm. a) prílohy tejto smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia nekalej povahy podmienky predčasnej splatnosti hypotekárneho úveru, zvláštny význam má najmä: — či právo predajcu alebo dodávateľa jednostranne vypovedať zmluvu závisí od toho, že si spotrebiteľ nesplnil povinnosť, ktorá je v spornom zmluvnom vzťahu podstatná, — či sa táto možnosť priznáva v prípadoch, v ktorých je takéto nesplnenie povinnosti dostatočne závažné vo vzťahu k obdobiu splácania úveru a jeho výške, — či táto možnosť predstavuje odchýlku od právnych predpisov uplatňovaných v prípade absencie dohody medzi zmluvnými stranami a tým spotrebiteľovi z hľadiska dostupných procesných prostriedkov sťažuje prístup k spravodlivosti a výkonu práva na obranu a — či vnútroštátne právo stanovuje primerané a účinné prostriedky, ktoré spotrebiteľovi, na ktorého sa takáto podmienka uplatní, umožnia, aby odvrátil účinky takejto splatnosti úveru. Vnútroštátnemu súdu prislúcha uskutočniť toto posúdenie na základe všetkých okolností vlastných sporu, ktorý mu bol predložený.“

Pokiaľ ide o úroky z omeškania, Súdny dvor (237) vysvetlil toto posúdenie takto:

„[…], pokiaľ ide o stanovenie úrokov z omeškania, treba uviesť, že z hľadiska bodu 1 písm. e) prílohy smernice v spojení s ustanoveniami článku 3 ods. 1 a článku 4 ods. 1 smernice musí vnútroštátny súd najmä preveriť, […], po prvé aké právne predpisy sa uplatnia na vzťah medzi zmluvnými stranami v prípade, keď v spornej zmluve alebo v iných zmluvách tohto typu uzavretých so spotrebiteľmi nebolo v tejto súvislosti nič dohodnuté, a po druhé musí preveriť stanovenú výšku sadzby úrokov z omeškania v porovnaní so zákonnou sadzbou úrokov s cieľom overiť, či je vhodná na zabezpečenie dosiahnutia cieľov, ktoré sleduje v dotknutom členskom štáte a nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na ich dosiahnutie.“

Vo vzťahu k primeranosti (238) a tým pádom nespravodlivosti sankcií stanovených v zmluvných podmienkach Súdny dvor ďalej upresnil (239), že je nutné posúdiť kumulatívne účinky všetkých doložiek o pokute v predmetnej zmluve bez ohľadu na to, či veriteľ trvá na tom, že všetky budú uspokojené v plnej miere.

Ak sú sankcie neprimerané hoci len v dôsledku kumulatívnych účinkov, za nekalé sa musia považovať aj všetky príslušné zmluvné podmienky (240) bez ohľadu na to, či boli uplatnené (241).

3.4.4. Možná nekalá povaha ceny alebo úhrady

Ako sa uvádza vyššie (242), podľa minimálnej normy smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa primeranosť ceny alebo úhrady posúdi podľa článku 3 ods. 1 len vtedy, ak zmluvné podmienky, v ktorých sa určuje uplatniteľná cena alebo úhrada, nie sú uvedené jasne a zrozumiteľne. V prípade ich posudzovania podľa článku 3 ods. 1, ak príslušné vnútroštátne právo neobsahuje dispozitívne normy, bude potrebné pri porovnaní protihodnoty, ktorú má zaplatiť spotrebiteľ, a hodnoty konkrétneho tovaru alebo služby zohľadniť napríklad trhové postupy bežné v čase uzatvorenia zmluvy (243). Napríklad v otázke možnej nekalej povahy bežnej úrokovej sadzby stanovenej v zmluve o úvere Súdny dvor rozhodol (244), že

„ak sa vnútroštátny súd domnieva, že zmluvná podmienka týkajúca sa spôsobu výpočtu bežných úrokov, […], nie je spísaná jasne a zrozumiteľne v zmysle článku 4 ods. 2 tejto smernice, je jeho úlohou preskúmať, či je táto doložka nekalá v zmysle článku 3 ods. 1 uvedenej smernice. V rámci tohto preskúmania je najmä úlohou tohto súdu porovnať spôsob výpočtu sadzby bežných úrokov stanovený touto podmienkou a skutočnú výšku tejto sadzby, ktorá z neho vyplýva, s bežne používanými spôsobmi výpočtu a zákonnou úrokovou sadzbou, ako aj s úrokovými sadzbami uplatňovanými na trhu v čase uzavretia zmluvy dotknutej vo veci samej pre úvery v rovnocennej výške a trvaní, ako vyplýva zo skúmanej zmluvy o úvere;“

So zreteľom na „požiadavku dobrej viery“ v článku 3 ods. 1 sa Komisia domnieva, že na účely tohto posúdenia možno zvážiť len spravodlivé a rovnocenné trhové postupy.

3.4.5. Okolnosti v čase uzatvorenia zmluvy

Podľa článku 4 ods. 1 nekalosť zmluvných podmienok, t. j. značná nerovnováha vzhľadom na požiadavku dobrej viery, sa hodnotí so zreteľom na povahu zmluvy, na ostatné zmluvné podmienky a ďalšie príslušné zmluvy, ako aj na „všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy“. Posledný uvedený aspekt nezahŕňa okolnosti, ktoré sa prejavia pri výkone zmluvy. Okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy však musia zahŕňať všetky okolnosti, o ktorých mohol predajca alebo dodávateľ vedieť, alebo o nich mohol dôvodne vedieť, a ktoré mohli ovplyvniť budúci výkon zmluvy (245).

Príkladom takých okolností je riziko výkyvov výmenného kurzu súvisiace s podpísaním úveru v cudzej mene, ktoré sa môže prejaviť až pri výkone zmluvy. V takýchto prípadoch vnútroštátne súdy posúdia, so zreteľom na odborné znalosti a vedomosti veriteľa, či je spotrebiteľ vystavený riziku výmenného kurzu v súlade s požiadavkami dobrej viery, t. j. či ide o spravodlivý a rovnocenný postup a či sa tým nespôsobuje značná nerovnováha v zmysle článku 3 ods. 1 (246).

Ak sa zmluvné podmienky doplnili alebo zmenili, pri posudzovaní nových zmluvných podmienok sa zohľadnia okolnosti, ktoré existovali v čase doplnenia alebo zmeny (247).

Značná nerovnováha sa posúdi so zreteľom na obsah zmluvnej podmienky a bez ohľadu na to, ako sa zmluvná podmienka uplatňuje v praxi (248). Napríklad, ak zmluvná podmienka umožňuje predajcovi alebo dodávateľovi požadovať okamžité úplné splatenie úveru v prípade, že spotrebiteľ nezaplatí určitý počet mesačných splátok, nekalá povaha sa posúdi na základe počtu nezaplatených mesačných splátok stanovených v zmluve. Nesmie sa posúdiť na základe počtu mesačných splátok, ktoré spotrebiteľ reálne nezaplatil pred tým, ako sa predajca alebo dodávateľ odvolal na príslušnú zmluvnú podmienku (249).

3.4.6. Relevantnosť nedostatočnej transparentnosti pre nekalú povahu zmluvných podmienok

Podľa článku 3 ods. 1 smernice o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách nedostatočná transparentnosť nevedie automaticky k nekalej povahe danej zmluvnej podmienky (250). Znamená to, že aj po konštatovaní, že zmluvná podmienka podľa článku 4 ods. 2 (251)„nie je zrozumiteľná“, sa nekalá povaha tejto zmluvnej podmienky za bežných okolností posúdi podľa kritérií článku 3 ods. 1 (252). Naopak, nedostatočná transparentnosť nie je nevyhnutným prvkom pri posudzovaní nekalej povahy podľa článku 3 ods. 1 (253), čiže aj zmluvné podmienky, ktoré sú dokonale transparentné, môžu byť nekalé podľa článku 3 ods. 1 vzhľadom na ich nevyvážený obsah (254).

Ak však zmluvné podmienky nie sú zrozumiteľné, t. j. ak predajcovia alebo dodávatelia nedodržiavajú požiadavky na transparentnosť, táto okolnosť môže prispieť k tomu, že zmluvná podmienka sa bude považovať za nekalú podľa článku 3 ods. 1, alebo môže byť nekalosť preukazovať. V bode 1 písm. i) prílohy vo všeobecnosti a v bode 1 písm. j) prílohy s osobitným zreteľom na jednostranné zmeny zmluvných podmienok sa potvrdzuje, že nedostatočná transparentnosť môže byť rozhodujúca pre určenie nekalej povahy zmluvných podmienok.

Viacero rozsudkov sa zaoberá nedostatočnou transparentnosťou ako dôležitým prvkom pri posudzovaní nekalej povahy aspoň konkrétnych typov zmluvných podmienok (255), alebo spoločne odkazujú na nedostatočnú transparentnosť a nekalú povahu zmluvných podmienok (256).

Súdny dvor zdôraznil, že pre prijateľnosť zmluvných podmienok je dôležitá transparentnosť, napríklad pri doložkách, ktoré umožňujú predajcovi alebo dodávateľovi meniť v dlhodobých zmluvách sadzby, ktoré platia spotrebitelia (257), pri zmluvných podmienkach, v ktorých sa stanovujú základné povinnosti spotrebiteľa v zmluvách o úveroch (258), či pri doložkách o voľbe rozhodného práva (259).

Súdny dvor výslovne uviedol, že pri doložke o voľbe rozhodného práva, v ktorej sa neberie ohľad na to, že podľa nariadenia Rím I sa spotrebitelia vždy môžu opierať o výhodnejšie predpisy členského štátu, v ktorom majú pobyt (260), takéto vynechanie informácií alebo zavádzajúca povaha zmluvnej podmienky môže svedčiť o jej nekalosti. Súdny dvor (261) po pripomenutí kritéria značnej nerovnováhy v právach a povinnostiach strán vyhlásil, že

„[k]onkrétne môže nekalosť takejto podmienky vyplývať z formulácie, ktorá nespĺňa požiadavku zrozumiteľného vypracovania, stanovenú v článku 5 smernice 93/13. […]“

Možno preto dospieť k záveru, že v závislosti od obsahu dotknutej zmluvnej podmienky a vzhľadom na účinok nedostatočnej transparentnosti môže prípadná nekalá povaha zmluvnej podmienky úzko súvisieť s jej nedostatočnou transparentnosťou, prípadne nedostatočná transparentnosť zmluvnej podmienky môže dokonca svedčiť o jej nekalej povahe. Toto môže nastať napríklad vtedy, ak spotrebitelia nerozumejú dôsledkom zmluvnej podmienky alebo sú zavádzaní.

V prípadoch, keď sa spotrebitelia ocitnú v nevýhodnej pozícii na základe nejasných, skrytých alebo zavádzajúcich zmluvných podmienok, alebo ak im nie je poskytnuté vysvetlenie potrebné na pochopenie dôsledkov zmluvných podmienok, predajca alebo dodávateľ pravdepodobne nezaobchádzal so spotrebiteľom spravodlivo a rovnocenne a nebral ohľad na jeho oprávnené záujmy.

3.4.7. Úloha prílohy, na ktor