OBSAH

Zhrnutie... 3

Úvod... 5

1........... Hospodársky vývoj a výzvy. 5

1.1........ Najnovší hospodársky vývoj a vyhliadky. 5

1.2........ Výzvy. 6

2........... Hodnotenie politickej agendy. 8

2.1........ Fiškálna politika a daňový systém.. 8

2.2........ Finančný sektor 16

2.3........ Štrukturálne opatrenia na podporu rastu a konkurencieschopnosti 23

zhrnutie

HOSPODÁRSKY VÝHĽAD

Eurozóna zažíva dlhotrvajúci pokles, no aj napriek tomu, že napätie na trhoch poľavilo, vyhliadky rastu a zamestnanosti sú naďalej tlmené a vyznačujú sa pretrvávajúcimi rozdielmi medzi jednotlivými krajinami. Celkovo poklesol hrubý domáci produkt v roku 2012 o 0,6 %. Podľa hospodárskej prognózy Komisie z jari 2013 HDP poklesne v roku 2013 o 0,4 %, hoci sa predpokladá, že do konca tohto roku väčšina členských štátov, ktoré sú v súčasnosti v recesii, opäť zaznamená pozitívny štvrťročný rast HDP. Za predpokladu, že pokračujúce politické úsilie zamedzí opätovnému zintenzívneniu krízy štátneho dlhu, sa očakáva, že hospodárstvo porastie v roku 2014 o 1,2 %. V roku 2013 bude aj naďalej hlavnou hnacou silou rastu vonkajší dopyt, pričom bude tento domáci dopyt bude naďalej tlmený oddlžovaním bánk, podnikov a domácností. Nezamestnanosť dosiahne v roku 2013 zatiaľ najvyššiu úroveň 12,3 %.

V oblasti fiškálnej konsolidácie sa v eurozóne dosiahol výrazný pokrok. Očakáva sa, že celkový deficit klesne z 3,7 % HDP v roku 2012 na úroveň pod 3 % HDP v roku 2013, prvýkrát od roku 2008. Pomer dlhu k HDP v roku 2012 ďalej narastal a presiahol úroveň 90 % HDP, pričom sa očakáva, že v roku 2013 dosiahne úroveň 95,5 % a v roku 2014 sa stabilizuje na úrovni 96 %.

KĽÚČOVÉ OTÁZKY

Krehký bankový systém a slabá hospodárska činnosť sú pozostatkom krízy, ktorý sa spojil s existujúcimi štrukturálnymi a inštitucionálnymi výzvami, a spoločne vyústili do obdobia značných prevratov na finančných trhoch a v jednotlivých členských štátoch. Väčšie množstvo zraniteľných krajín, ktoré musia pristúpiť k veľkým úpravám a ktoré si vyžadujú vonkajšie financovanie, tvrdo otestovali pevnosť hospodárskej a menovej únie (HMÚ).

Čeliac týmto veľkým výzvam, členské štáty aj inštitúcie EÚ konali rozhodným spôsobom, aby bojovali proti kríze, pričom sa dosiahol pokrok vo vykonávaní odporúčaní pre eurozónu na rok 2012. Členské štáty, predovšetkým tie, ktoré sú pod tlakom, pokračovali vo fiškálnej konsolidácii a štrukturálnych reformách, pričom na úrovni EÚ sa posilnila správa hospodárskych a rozpočtových záležitostí. Na riešenie finančných kríz v eurozóne je v súčasnosti k dispozícii trvalý Európsky mechanizmus pre stabilitu, bol schválený jednotný mechanizmus dohľadu a ECB prijala neštandardné opatrenia, ako napr. oznámenie o politike v oblasti priamych menových transakcií.

Vykonávanie konkrétnych odporúčaní pre jednotlivé členské štáty eurozóny a eurozónu ako celok je však stále neúplné a najdôležitejšou výzvou naďalej ostáva vytvorenie podmienok pre vyšší rast a nižšiu nezamestnanosť. Vyžaduje si to znižovanie zadlženosti verejného, bankového a súkromného sektora rastovo orientovaným spôsobom, pričom sa musia zrýchliť reformy, ktoré prispievajú k obnovovaniu rovnováhy, a to jednak v krajinách s prebytkom a jednak v krajinách s deficitom.

· Obnovovanie rovnováhy: Existujú dôkazy, že v eurozóne prebieha obnovovanie rovnováhy. Hnacou silou zlepšenia čistého vývozu zraniteľných krajín je nielen pokles domáceho dopytu, ale aj zvýšenie ich konkurencieschopnosti. Korekcia veľkých nerovnováh, akými sú napríklad vysoká zadlženosť verejného a súkromného sektora alebo strata konkurencieschopnosti, si však vyžaduje čas a udržateľné reformy, ktoré môžu mať negatívne dôsledky na rast v krátkodobom horizonte. Výzvou pre členské štáty eurozóny vrátane krajín s prebytkom bude zabezpečiť, aby tieto základné hospodárske reformy vytvorili investičné príležitosti a príležitosti na vytvorenie nových pracovných miest v budúcnosti.

· Štrukturálna reforma: Stimulovanie potenciálu rastu eurozóny si vyžaduje ambiciózny program reforiem. Ten by sa mal zamerať na otvorenie určitých sektorov väčšej konkurencii s cieľom umožniť vstup inovačných spoločností a súčasne znížiť ceny pre spotrebiteľov. Právne predpisy priaznivé pre podnikanie, napríklad rýchle a spravodlivé konkurzné konania, by trh očistili od menej výkonných spoločností. Reforma právnych predpisov vzťahujúcich sa na prácu, napríklad zmena zmluvného práva tak, aby sa uľahčil vstup mladých ľudí na trh práce, je prínosom pre zamestnávateľov i zamestnancov.

· Fiškálna politika: Členské štáty zabezpečili v roku 2012 značnú konsolidáciu, pričom sa očakáva, že celkový rozpočtový deficit poklesne v roku 2013 pod úroveň 3 %. Vďaka veľkému úsiliu v uplynulých dvoch rokoch môže fiškálna konsolidácia pokračovať progresívnejšie. Bude nevyhnutné zabezpečiť, aby úpravy boli čo možno najviac rastovo orientované. Prispieť k tomu môže lepšia rastovo orientovaná skladba výdavkov a zdaňovania v rozpočte, lepšia správa fiškálnych záležitostí a štrukturálne opatrenia na zvýšenie potenciálu rastu. Konzistentné vykonávanie dobre navrhnutých fiškálnych reforiem nielen zlepšuje stav verejných financií, ale pomáha aj pri obnove úverovej bonity vlády a znižovaní celkovej neistoty na trhu.

· Finančný sektor: Poskytovanie úverov bankami v reálnom hospodárstve – najmä malým a stredným podnikom – sa nezlepšilo a aj napriek zmierneniu napätia na finančných trhoch nevymizla roztrieštenosť finančných trhov na vnútroštátnej úrovni. Podiel nesplácaných úverov, ktoré banky poskytli, sa zvyšuje a celkový pomer úverov k vkladom systémovo dôležitých bánk eurozóny zostáva vysoký. Výzvou je určiť a odstrániť všetky zostávajúce slabé miesta v súvahách bánk, obnoviť vnútorný trh a naďalej oslabovať prepojenie medzi bankami a štátmi.

· Hospodárske riadenie: Od začatia krízy sa výrazne posilnil rámec hospodárskeho, rozpočtového a štrukturálneho dohľadu a koordinácie. Výzvou je zabezpečiť, aby inštitúcie EÚ vrátane Euroskupiny odteraz využívali tento vylepšený rámec, aby podnietili členské štáty k vykonávaniu odporúčaní pre jednotlivé krajiny a zohľadneniu silných účinkov presahovania medzi krajinami.

Úvod

Eurozóna stále pociťuje dôsledky celosvetovej hospodárskej a finančnej krízy z rokov 2008 – 2009. Krehký bankový systém a slabá hospodárska činnosť sú pozostatkom krízy, ktorý sa spojil s dlhodobejšími štrukturálnymi a inštitucionálnymi výzvami jedinečnými pre eurozónu, a preto sa vyskytli obdobia značných prevratov na finančných trhoch a v hospodárstvach členských štátov. Väčšie množstvo zraniteľných krajín, ktoré čelia veľkým potrebám úprav, ale aj vysoké požiadavky na vonkajšie financovanie tvrdo otestovali pevnosť hospodárskej a menovej únie (HMÚ). Čeliac týmto veľkým výzvam, členské štáty aj inštitúcie EÚ konali rozhodným spôsobom, aby bojovali proti hospodárskym a finančným ťažkostiam, ktorým eurozóna čelí, a aby reformovali a posilnili opatrenia v oblasti riadenia a správy HMÚ. V priebehu krízy sa zistili nedostatky v pôvodnom návrhu HMÚ, ktoré sa v súčasnosti riešia prostredníctvom náležitých opatrení v oblasti finančného a hospodárskeho dohľadu. Okrem toho sa posilnila inštitučná štruktúra HMÚ, a to tak, že dočasné finančné ochranné mechanizmy ako Európsky nástroj finančnej stability a európsky finančný stabilizačný mechanizmus sa nahradili trvalým Európskym mechanizmom pre stabilitu. Rámec menovej politiky ECB sa zároveň prispôsobil konkrétnym výzvam vyplývajúcim z krízy a odteraz vo väčšej miere podporuje finančnú stabilitu, predovšetkým prostredníctvom poskytovania núdzovej pomoci v oblasti likvidity a možnosťou cielených nákupov aktív. Vyústilo to do výrazného zníženia rizík „tail risks“ a stabilizovalo finančné trhy.

Aj napriek tomu, že sa dosiahol zjavný pokrok, eurozóna stále čelí značným prekážkam na svojej ceste k hospodárskemu a finančnému oživeniu. Vytvorenie stabilnej a kompletnej HMÚ si vyžaduje ďalšiu širšiu integráciu vo finančnej, fiškálnej, hospodárskej a politickej oblasti, tak ako sa uvádza v koncepcii Komisie pre rozsiahlu a skutočnú HMÚ[1]. Už v odporúčaniach pre jednotlivé krajiny eurozóny na rok 2012 bola za ústrednú výzvu určená potreba dosiahnuť fiškálnu udržateľnosť a podporovať rast, ako aj potreba ozdraviť finančný sektor a uľahčiť úpravu makroekonomických nerovnováh. Aj keď sa od času, keď boli v roku 2012 uvedené odporúčania adresované členským štátom eurozóny dosiahlo mnoho v oblasti utužovania súdržnosti v eurozóne, stále sú potrebné ďalšie opatrenia na riešenie týchto politických otázok. V ročnom prieskume rastu 2013 sa uvádza päť najnaliehavejších výziev, ktorým EÚ ako celok čelí a ktoré prestavujú priority aj pre eurozónu.

1. Hospodársky vývoj a výzvy

1.1. Najnovší hospodársky vývoj a vyhliadky

Eurozóna zažíva dlhotrvajúci pokles. Zreteľné zmiernenie rizík „tail risks“ je v rozpore s relatívne utlmenými vyhliadkami na rast a zamestnanosť v celej eurozóne. Vzhľadom na potrebu úpravy súvahy vo verejnom a súkromnom sektore v niekoľkých členských štátoch sa očakáva, že hospodárska činnosť bude v priebehu prognózovaného obdobia aj naďalej tlmená a bude sa vyznačovať pretrvávajúcimi rozdielmi medzi jednotlivými krajinami.

HDP poklesol v roku 2012 o 0,6 %. Vychádzajúc z predpokladu, že v dôsledku pokračujúceho politického úsilia sa predíde opätovnému zintenzívneniu krízy štátneho dlhu v eurozóne a že sa bude naďalej zlepšovať situácia na finančných trhoch, očakáva sa, že hospodárstvo sa pomaly dostane z recesie. Nedávne zaznamenané údaje z prieskumov poukazujú na postupnú stabilizáciu v prvom polroku tohto roku a na začiatok oživenia až v druhom polroku 2013. V dôsledku silného negatívneho účinku preneseného z roku 2012 a vzhľadom na očakávaný slabý prvý polrok tohto roku sa predpokladá, že reálny HDP v eurozóne poklesne v roku 2013 o 0,4 %. Ak sa pozrieme dopredu na rok 2014, predpokladá sa, že reálny HDP vzrastie o 1,2 %, hoci stále bude ovplyvňovaný potrebou úpravy súvahy vo verejnom a súkromnom sektore.

V dôsledku celosvetového hospodárskeho oživenia bude vonkajší dopyt v roku 2013 aj naďalej hlavnou hnacou silou rastu, pričom domáci dopyt ďalej čelí početným úskaliam. V oblasti oddlžovania bánk, nefinančných spoločností a domácností sa dosiahol určitý pokrok, hoci očakáva sa, že v prognózovanom období bude naďalej tlačiť na domáci dopyt. Očakáva sa, že zvýšená neistota, ktorá ovplyvňuje výdavkové a investičné rozhodnutia, postupne vymizne. V tejto súvislosti sa očakáva postupné zvýšenie domáceho dopytu v druhom polroku tohto roku.

Aj keď bola eurozóna ako celok postihnutá hospodárskym poklesom, makroekonomické podmienky v jednotlivých členských štátoch sa značne odlišujú. Vzhľadom na rozdielne situácie na trhoch práce a finančných trhoch v niektorých členských štátoch a vzhľadom na rôzne potreby fiškálnej konsolidácie a oddlžovania súkromného sektora sa očakáva, že rozdiely v hospodárskom raste v eurozóne sa zmenšia len postupne. Predpokladá sa, že do konca tohto roku väčšina členských štátov, ktoré sú v súčasnosti v recesii, opäť zaznamená pozitívny štvrťročný rast HDP.

1.2. Výzvy

Podpora rastu s cieľom zlepšiť udržateľnosť

Potrebné úpravy vnútorných a vonkajších nerovnováh, ktoré sa v eurozóne nahromadili v období pred krízou, stále prebiehajú a ich dokončenie si vyžiada určitý čas. Korekcia veľkých nerovnováh si vo všeobecnosti vyžaduje udržateľný proces úprav s potenciálne negatívnymi dôsledkami na krátkodobý rast, keďže v rámci nej dochádza nielen k úpravám súvah rozličných sektorov hospodárstva obmedzujúcim dopyt, ale aj k zmene štruktúry výstupov vedúcej k udržateľnejšiemu modelu špecializácie. Na strane vnútorných nerovnováh predstavujú procesy úprav súvah v súkromnom sektore, ktoré v súčasnosti prebiehajú v niekoľkých členských štátoch, potrebné korekcie po období silného úverového rastu. Oddlžovanie nefinančného súkromného sektora pozostáva zo znižovania investícií a zvyšovania miery úspor, ktoré poháňa túžba domácností a podnikov zlepšiť stav čistých aktív splatením existujúcich dlhov, prípadne zvýšením držby aktív. Súčasná situácia je mimoriadne náročná, keďže vysoká úroveň zadlženosti pretrváva nielen vo finančnom a nefinančnom súkromnom sektore, ale aj vo verejnom sektore v niektorých členských štátoch eurozóny, čo si vyžaduje rozsiahle posúdenie výziev oddlžovania vo všetkých jednotlivých sektoroch hospodárstva. Na strane vonkajších nerovnováh prebieha obnova rovnováhy v stave bežného účtu členských štátov eurozóny. Hnacou silou je v tomto prípade sčasti stlačenie domáceho dopytu v zraniteľných krajinách, ale aj zlepšenie konkurencieschopnosti. Aj keď tento vývoj pozostáva z cyklickej a necyklickej zložky, javí sa, že vo väčšine krajín prevláda necyklická zložka. Výzvou pre členské štáty eurozóny vrátane krajín s prebytkom bude pokračovať v uľahčovaní procesov vonkajšieho obnovovania rovnováhy prostredníctvom stimulovania schopnosti úprav ich hospodárstiev a posilňovania potenciálu rastu tak, aby sa podporovalo prerozdelenie výrobných faktorov vytvorením investičných príležitostí a príležitostí na vytvorenie nových pracovných miest.

Výzva stimulovať potenciál rastu eurozóny nabáda na ambiciózny program reforiem, ktoré by zvýšili flexibilitu, produktivitu a konkurencieschopnosť. Vzhľadom na súčasnú veľkú negatívnu produkčnú medzeru v eurozóne a značné zvýšenie počtu nezamestnaných počas krízy, zohráva uvedený program kľúčovú úlohu v lepšom využívaní výrobných zdrojov členských štátov a zmierňovaní hospodárskych a sociálnych ťažkostí spôsobených nárastom nezamestnanosti. Zvýšila sa hospodárska účinnosť, čo uľahčí presun pracovníkov a kapitálu do produktívnejších a udržateľnejších častí hospodárstva a zvýši potenciál národného dôchodku a rastu. Keďže nezamestnanosť postupne ovplyvňuje súčasný a budúci potenciál rastu, v súčasnej kritickej situácii by sa odstraňovanie prekážok, ktoré bránia efektívnemu fungovaniu trhov práce, preto malo považovať za hlavnú výzvu. Podporovať sa bude musieť aj produktivita práce, aby sa posilnili vyhliadky dlhodobejšieho rastu a zvýšila konkurencieschopnosť prostredníctvom kapitálových investícií a opatrení podporujúcich celkovú produktivitu faktorov.

Zlepšovanie fiškálnych pozícií rastovo orientovaným spôsobom

Členské štáty zabezpečili v roku 2012 značnú konsolidáciu. Niektoré členské štáty už dokonca odstránili svoje nadmerné deficity, pričom sa predpokladá, že ďalšie tak urobia v blízkej budúcnosti. Miera zadlženosti sa však v roku 2012 v eurozóne ako celku zvýšila na 90 %. Výzvou je preto časom postupne zabezpečiť klesajúcu tendenciu pomeru dlhu k HDP. V tejto súvislosti je dôležité pokračovať v ceste diferencovanej fiškálnej konsolidácie, ktorá bude podporovať rast, tak ako sa presadzuje v ročnom prieskume rastu, ktorý vypracovala Komisia[2] , pričom je nutné náležite zohľadniť východiskovú pozíciu každej krajiny. Pozornosť by sa mala zamerať na celkovú efektívnu skladbu opatrení v oblasti výdavkov a príjmov podporujúcich rast a zohľadňujúcich špecifiká jednotlivých krajín. Konzistentné vykonávanie dobre navrhnutých fiškálnych reforiem nielen zlepšuje stav verejných financií krajiny, ale pomáha aj pri obnove úverovej bonity vlády a znižovaní celkovej neistoty na trhu. Deje sa tak najmä vtedy, ak sú fiškálne plány zjavne orientované na rast a zreteľne zakotvené vo viacročnom rozpočtovom rámci a ak riešia dlhodobú udržateľnosť verejných financií.

Ochrana finančnej stability a zlepšovanie úverového toku do reálneho hospodárstva

Zlepšené podmienky financovania bánk sa ešte len musia premietnuť do zlepšenia situácie v reálnom hospodárstve. Medzi členskými štátmi pretrvávajú výrazné rozdiely, pokiaľ ide o poskytovanie úverov bankami a náklady na financovanie v súkromnom sektore. Rast úverov v súčasnosti spomaľuje slabý dopyt po úveroch a ich ponuka. Na strane dopytu je výzvou obnovenie dôvery a ozdravenie napätých súvah bánk v nefinančnom súkromnom sektore. Na strane ponuky sú vysoké úverové sadzby spojené so zdravím bankového sektora, v ktorom pôsobia banky s vysokým podielom nesplácaných úverov, nízkou rentabilitou a/alebo slabou kapitálovou pozíciou, ktoré si účtujú vysoké úrokové sadzby. Súčasné nízkonákladové prostredie financovania a pretrvávajúci vysoký pomer úverov k vkladom okrem toho naznačujú, že tu existuje riziko, že sa banky uchýlia k odkladom splatnosti úverov, čo by ešte viac zmrazilo ponuku úverov a mohlo by podkopať dôveru v tento sektor ako celok. Situáciu zhoršuje roztrieštenosť finančného trhu na vnútroštátnej úrovni zapríčinená slučkami spätnej väzby medzi bankami a štátmi. Výzvou na strane ponuky preto zostáva prelomenie slučiek spätnej väzby medzi bankami a štátmi a obnovenie vnútorného trhu vo finančnom sektore. Dôležitým prvkom je v tomto ohľade podpora ozdravenia súvah bánk, tak aby sa uľahčilo usporiadané znižovanie zadlženosti bankového sektora i nefinančného súkromného sektora a zároveň zachoval tok nových úverov na produktívne účely v reálnom hospodárstve a najmä pre malé a stredné podniky. Na tento účel by sa mala zvýšiť transparentnosť súvah bánk a mali by sa určiť a odstrániť všetky zostávajúce slabé miesta.

Dosahovanie pokroku na ceste k účinným opatreniam v oblasti riadenia a správy v eurozóne

Účinnosť nadobudol nový rámec riadenia. Od začatia krízy sa výrazne posilnil rámec hospodárskeho, rozpočtového a štrukturálneho dohľadu a koordinácie. Výzvou je teraz zabezpečiť, aby sa tento vylepšený rámec riadenia využíval na posilnenie záväzku členských štátov vykonávať odporúčania pre jednotlivé krajiny a zaručiť koherentnú celkovú politickú pozíciu, ktorá bude zohľadňovať silné účinky presahovania medzi krajinami, ktorých menou je euro.

2. Hodnotenie politickej agendy

2.1. Fiškálna politika a daňový systém

Rozpočtový vývoj a dynamika dlhu

V oblasti fiškálnej konsolidácie sa v eurozóne dosiahol výrazný pokrok. Štrukturálny deficit eurozóny sa v roku 2012 zlepšil o 1,4 percentuálnych bodov. Svedčí to o značnom fiškálnom úsilí, ktoré v roku 2012 vynaložili členské štáty eurozóny. O 0,4 percentuálnych bodov sa zlepšil aj celkový deficit, ktorý poklesol na úroveň 3,7 % HDP. Podľa prognózy z jari by sa celkové štrukturálne saldo eurozóny malo v roku 2013 zlepšiť o 0,75 percentuálnych bodov. Malo by to viesť k ďalšiemu zníženiu nominálneho deficitu, ktorý by mal klesnúť pod úroveň 3 % HDP prvýkrát od roku 2008 a o viac ako polovicu od doby jeho najvyššej úrovne v rokoch 2009 – 2010, kedy v dôsledku fiškálnych stimulov a podpory finančného sektora presahoval 6 % HDP.

Pomer dlhu k HDP sa v roku 2012 naďalej zvyšoval, keďže účinky konsolidačných programov na dlh budú viditeľné až neskôr. Miera zadlženosti eurozóny ako celku presiahla v roku 2012 úroveň 90 % HDP. Podľa prognózy Komisie z jari sa tempo kumulácie dlhu v tomto roku výrazne spomalí, hoci miera zadlženosti bude naďalej rásť a v roku 2013 dosiahne úroveň 95,5 % HDP. Za predpokladu, že nedôjde k zmenám vo fiškálnych politikách, sa predpokladá, že miera zadlženosti sa v roku 2014 stabilizuje na úrovni 96 %. Vo fiškálnych plánoch predložených v rámci programov stability členských štátov sa naznačuje podobný scenár vývoja zadlženosti, aký predpovedá Komisia, hoci s nepatrne nižšou mierou zadlženosti v roku 2014. Ak sa plány pre udržateľnú spotrebu a výrobu budú prísne dodržiavať, miera zadlženosti by mala ďalej klesať až na úroveň tesne pod 90 % HDP v roku 2016. Vyššia miera zadlženosti môže tlmiť rast v dôsledku vyšších daní potrebných na splatenie úrokov a pre vyššie riziko štátnych dlhov, ktoré môže ovplyvniť riziko v súkromnom sektore a náklady na prijaté úvery a pôžičky u súkromných subjektov. Uvedené faktory sú relevantnejšie, keď je dlh vyšší. Konsolidačné úsilie by preto mali dopĺňať štrukturálne reformy na posilnenie rastového potenciálu, čo by umožnilo rýchlejšie znižovanie miery zadlženosti. Nedávne zmeny v Pakte stability a rastu vyústili do vytvorenia referenčnej hodnoty zadlženosti, čím sa sfunkčnilo kritérium pre dlh uvedené v zmluve. Toto kritérium požaduje, aby členské štáty znížili svoju mieru zadlženosti na takú úroveň, ktorá zabezpečí dosiahnutie prahu 60 % HDP v horizonte najviac 20 rokov. Členským štátom, na ktoré sa v novembri 2011 uplatňoval postup pri nadmernom deficite, sa povolilo trojročné prechodné obdobie, v rámci ktorého musia preukázať, že v dostatočnej miere postupujú tak, aby na konci prechodu dosiahli referenčnú hodnotu[3].

Rýchlosť konsolidácie v eurozóne ako celku v období rokov 2010 až 2013, ako aj diferenciácia podľa priestoru na fiškálne úpravy boli vcelku primerané. V období rokov 2010 až 2013 sa priemerné ročné zlepšenie štrukturálnych sáld v eurozóne prognózovalo na úrovni 0,8 % (pozri obrázok č. 1). K najväčším úpravám došlo v krajinách, ktoré sa zúčastňujú na programe, a v krajinách, ktoré čelia trhovým tlakom (napr. Grécko, Portugalsko, Taliansko a Španielsko), alebo v krajinách s vysokým deficitom v roku 2009 (napr. Slovensko a Francúzsko). V členských štátoch s väčším priestorom na fiškálne úpravy (napr. Fínsko a Luxembursko) sa štrukturálne saldá nezlepšili, prípadne len mierne. V mnohých krajinách, avšak najviac v tých, ktoré zažívajú výrazné fiškálne sprísnenie, je základná miera politického sprísnenia potrebného na zabezpečenie príslušného zlepšenia v štrukturálnom salde v súčasnosti vyššia ako za bežných okolností. Možno to pripísať prebiehajúcemu obnovovaniu rovnováhy smerom k obchodovateľným sektorom, ktoré sa pretavilo do dočasne slabého rastu, pri ktorom boli zaznamenané nižšie daňové príjmy, a do klesajúcej tendencie potenciálneho rastu. Naproti tomu, ale menej výrazne, diskrečné fiškálne úsilie v súčasnosti naznačuje skôr voľnejšiu politiku ako zmenu v štrukturálnom salde v Nemecku, Luxembursku, na Malte a vo Švédsku. V prípade eurozóny ako celku je úroveň politického sprísnenia v súčasnosti vyššia, ako by sa zdalo zo štrukturálneho úsilia[4]. Pri pohľade na štrukturálne saldá z dynamického hľadiska Európska komisia odporučila stratégiu konsolidácie EÚ založenú na zásade postupných a diferencovaných úprav. Krajinám s vysokým dlhom alebo pod trhovým tlakom sa odporučilo, aby s konsolidáciou začali v roku 2010, ostatným, aby s ňou začali až v roku 2011. V dôsledku toho zohrali fiškálne politiky kľúčovú úlohu pri podpore hospodárstva a zamedzení finančnému kolapsu v roku 2009. Fiškálna pozícia eurozóny ako celku bola v roku 2010 neutrálna. V roku 2011 sa tempo konsolidácie zvýšilo na 0,9 % a v roku 2012 dosiahlo zatiaľ najvyššiu úroveň 1,4 %. Komisia na rok 2013 predpovedá zníženie celkového konsolidačného úsilia na úroveň 0,75 %.

Obrázok č. 1: Priemerné ročné štrukturálne úsilie v období rokov 2009 – 2013

Zdroj: Prognóza Komisie z jari 2013

Pakt stability a rastu je flexibilný rámec, ktorým sa usmerňuje rôzna rýchlosť fiškálnych úprav a jeho nedávne vylepšenia ešte viac posilnia túto úlohu. Aj keď prah celkového deficitu na úrovni 3 % a prah zadlženosti na úrovni 60 % HDP predstavujú základné kamene nápravnej časti Paktu stability a rastu, spôsoby konsolidácie smerom k dosiahnutiu týchto cieľov sú vymedzené zo štrukturálneho hľadiska, t. j. predpokladá sa vplyv hospodárskeho cyklu na nominálny deficit. Preto, ak výrazné zhoršenie hospodárskeho výhľadu povedie k nedosiahnutiu nominálneho deficitu napriek vynaloženiu požadovaného štrukturálneho úsilia, konečný termín na odstránenie nadmerného deficitu by sa mohol posunúť. V rámci preventívnej časti Paktu stability a rastu by krajiny mali plynule pokročiť smerom k dosiahnutiu svojich strednodobých cieľov, pričom by mali dosiahnuť ročné štrukturálne zlepšenie aspoň o 0,5 %, ktoré možno upraviť podľa fiškálnej a hospodárskej situácie danej krajiny a na základe kritérií uvedených v Pakte stability a rastu. Pravidlá v rámci Paktu stability a rastu tiež umožňujú dočasný odklon od úprav na dosiahnutie strednodobých cieľov, a to z dôvodu vykonávania veľkých štrukturálnych reforiem s priamym dlhodobým pozitívnym vplyvom na rozpočet, okrem iného zvýšením potenciálneho udržateľného rastu, ktoré preto majú dokázateľný vplyv na dlhodobú udržateľnosť verejných financií. Ustanovenia Paktu stability a rastu poslúžili ako základ pre harmonogram konvergencie k strednodobým cieľom, ktorý zostavila Komisia. S cieľom poskytnúť členským štátom konkrétnejšie usmernenie na ich ceste k strednodobým cieľom bola zavedená aj referenčná hodnota týkajúca sa výdavkov, ktorá dopĺňa posúdenie štrukturálneho salda a vyžaduje, aby členské štáty udržali rast výdavkov, bez započítania diskrečných príjmových opatrení, v súlade so strednodobou mierou ich potenciálneho rastu[5]. Členský štát, ktorý prekročil svoje strednodobé ciele, by si mohol dočasne dovoliť, aby ročný rast výdavkov presiahol referenčné strednodobé tempo potenciálneho rastu HDP, pokiaľ sa po zohľadnení možnosti značných neočakávaných príjmov v rámci programového obdobia splnia strednodobé ciele.

Podľa programov stability sa štrukturálne úsilie v eurozóne bude naďalej znižovať, pričom diferenciácia konsolidácie bude závisieť od priestoru na fiškálne úpravy. Znamená to aj, že sa očakáva, že ťarcha konsolidácie v eurozóne ako celku poľaví. Vďaka už vyvinutému konsolidačnému úsiliu a výraznému hospodárskemu výkonu dosiahli Estónsko, Fínsko, Nemecko a Luxembursko svoje strednodobé ciele (Nemecko dokonca s veľkou rezervou), prípadne sa očakáva, že tieto ciele v prognózovanom období splnia. Preto tu už viac neexistuje potreba krátkodobých konsolidačných opatrení a krajiny so štrukturálnym saldom nad ich strednodobými cieľmi si môžu dovoliť, aby ročný rast výdavkov presiahol strednodobé tempo potenciálneho rastu, pokiaľ splnia svoje strednodobé ciele. Negatívny vplyv konsolidácie na rast v týchto krajinách postupne ustúpi. Členské štáty, ktoré odstránili svoj nadmerný deficit, ako napríklad Taliansko alebo Rakúsko, by takisto mohli zabezpečiť postupnejšiu úpravu vedúcu k ich strednodobým cieľom, a to v súlade s harmonogramom konvergencie, ktorý navrhla Komisia. Keďže krajiny, na ktoré sa uplatňuje preventívna časť, predstavujú viac ako 40 % HDP eurozóny, celková potreba konsolidácie v eurozóne, ako aj vplyv tejto konsolidácie na rast eurozóny ustupujú.

Aj napriek tomu však pretrváva veľká potreba konsolidácie v niektorých krajinách eurozóny, keďže stále existuje mnoho krajín, na ktoré sa uplatňuje postup pri nadmernom deficite, a krajiny, na ktoré sa uplatňuje preventívna časť, potrebujú pri plnení strednodobých cieľov dosiahnuť zlepšenie o referenčnú hodnotu na úrovni 0,5 %. Toto konsolidačné úsilie bude tlmiť hospodársky rast, pričom rozsah jeho účinkov bude závisieť od mnohých faktorov, ako napríklad od spôsobu konsolidácie, stavu súvah v súkromnom sektore alebo dôveryhodnosti politík. Členské štáty eurozóny, ktoré už nie sú pod tlakom, ale na ktoré sa stále uplatňuje postup pri nadmernom deficite a ktoré spĺňajú podmienky na predĺženie ich termínov, by mali pokračovať so svojom fiškálnom úsilí v súlade s odporúčaniami Rady, ktoré im boli adresované, a mali by pritom zamerať viac pozornosti na doplnkové opatrenia na posilnenie rastového potenciálu a na odstránenie makroekonomických nerovnováh. V prípade mnohých zraniteľných krajín, ktoré čelia potrebám oddlžovania v súkromnom i verejnom sektore, môže mať konsolidácia väčší krátkodobý účinok na hospodársky rast, najmä ak na ich finančnom trhu, trhu práce a trhu s výrobkami existuje nepružnosť. Tieto krajiny nemajú možnosť nahradiť oddlžovanie vo verejnom sektore za oddlžovanie v súkromnom sektore, pretože ich celková vonkajšia pozícia je často negatívna a vyžaduje si značné úpravy na celonárodnej úrovni. Takéto riešenie je v každom prípade bolestivé bez ohľadu na presný pomer medzi mierou oddlžovania vo verejnom a súkromnom sektore. Tieto krajiny nemajú inú možnosť, keďže stratili prístup k finančným trhom, prípadne im strata tohto prístupu hrozí.

Zloženie verejných financií

Zatiaľ čo by sa mali podporovať konsolidácie založené na výdavkoch, pozornosť by sa mala zamerať na celkovú efektívnu skladbu opatrení v oblasti výdavkov a príjmov podporujúcich rast. Analýza predchádzajúcich konsolidácií naznačuje, že je oveľa pravdepodobnejší úspech konsolidácií založených na výdavkoch. Vzhľadom na relatívne vysoké daňové zaťaženie v niektorých členských štátoch eurozóny by ďalšie zvyšovanie daní tiež mohlo negatívne ovplyvniť budúci rast, a preto by sa namiesto toho mali zvážiť ďalšie rastovo orientované spôsoby zvyšovania príjmov, ako napríklad rozšírenie daňového základu. Celkovo by sa v záujme obmedzenia krátkodobých negatívnych účinkov na rast mala pri konsolidácii nájsť tá správna skladba opatrení v oblasti výdavkov a príjmov podporujúcich rast a zohľadňujúcich hospodárske a fiškálne špecifiká jednotlivých krajín.

Konsolidačné úsilie v eurozóne sa vcelku rovnomerne rozdelilo medzi stranu príjmov a výdavkov. V období rokov 2009 až 2012 sa pomer príjmov k HDP v eurozóne zvýšil o 1,3 percentuálnych bodov na úroveň 46,2 % HDP, zatiaľ čo pomer výdavkov k HDP poklesol zhruba o rovnakú sumu na úroveň mierne pod 50 % HDP, hoci sa mu stále nepodarilo prekonať veľké zvýšenie zaznamenané v roku 2009 a naďalej zostáva nad úrovňou z roku 2008. Pri vykonávaní svojich stratégií úprav sa krajiny ako Írsko[6], Grécko, Portugalsko a Španielsko väčšinou spoľahli na znižovanie výdavkov. Naopak, celková fiškálna konsolidácia v krajinách ako Francúzsko, Belgicko, Taliansko a Luxembursko sa zakladala na príjmoch, hoci pomer príjmov k HDP bol v týchto krajinách už relatívne vysoký.

Zníženie výdavkoch takisto ovplyvnilo kategórie výdavkov podporujúcich rast. Najviac ovplyvneným typom výdavkov boli verejné investície (pozri obrázok č. 2). Aj keď je pri šetrení najľahšie zamerať sa na investičné projekty, tento postup je nešťastný, keďže investície sú typom vládnych výdavkov, ktoré najviac podporujú rast. V časoch, keď súkromný sektor pristúpi k odsunutiu investícií, by na scénu mal nastúpiť verejný sektor a hľadať rozpočtové úspory v iných častiach rozpočtu. S cieľom predchádzať tejto situácii Komisia oznámila v koncepcii pre rozsiahlu a skutočnú HMÚ, že preskúma ďalšie spôsoby, ako začleniť investičné programy do preventívnej časti Paktu stability a rastu. Verejné mzdové náklady a verejná spotreba sa od začiatku fiškálnych úprav v roku 2010 takisto znížili. Naproti tomu, relatívny podiel sociálnych transferov sa zvýšil. Veľký nárast v dávkach sociálneho zabezpečenia súvisel s vplyvom krízy na trh práce a úsilím členských štátov zmierniť jeho sociálne dôsledky. Tieto úvahy boli potvrdené analýzou výdavkov podľa funkčného typu, ktorá preukázala výrazný nárast vládnych výdavkov na sociálnu ochranu, ktorý aspoň sčasti odráža proticyklickú povahu takýchto výdavkov. Závery v tejto súvislosti by ale mali byť opatrné vzhľadom na krátky čas, za ktorý sa dostupné údaje zozbierali. Výdavky na vzdelávanie sa mierne zvýšili, čo je do určitej miery uspokojivé vzhľadom na ich prepojenie s dlhodobým rastovým potenciálom. Celkovo však táto situácia poukazuje na to, že stále existuje priestor na zlepšenie zloženia fiškálnych úprav na strane výdavkov. V niektorých prípadoch určoval veľkosť a rýchlosť úprav vývoj na finančných trhoch a zhoršujúca sa situácia v oblasti likvidity vlády, pričom sa neponechalo veľa priestoru na optimalizáciu politických opatrení. Zlepšenia na finančných trhoch by mali umožniť premyslenejšie rozhodnutia o zložení predkladaných rozpočtov. V niektorých členských štátoch však existuje aj potreba odolať ľahkým a dočasným riešeniam v oblasti rozpočtových úspor a zamerať sa na zvýšenie účinnosti a efektívnosti verejných výdavkov vzhľadom na súčasné potreby úprav a dlhodobé výzvy. Zavedenie referenčných najlepších postupov a vhodné analýzy nákladov a prínosov by mohli byť užitočnými technikami na posilnenie efektívnosti vládnych výdavkov.

Obrázok č. 2: Zmeny v celkovej skladbe výdavkov, podľa hospodárskeho (2010 – 2012) a funkčného typu (2010 – 2011), v percentuálnych bodoch

Zdroj: útvary Komisie

V kontexte veľkých potrieb fiškálnej konsolidácie zvýšila väčšina členských štátov eurozóny v rokoch 2011 – 2012 dane. V niektorých členských štátoch boli nutné širšie opatrenia týkajúce sa príjmov, z čoho vyplynulo zvýšenie daňového zaťaženia v oblasti práce a príjmov právnických osôb, ktoré sa považuje za škodlivé pre rast. Niektoré členské štáty zvýšili dane z príjmu a majetku, ako aj nepriame spotrebné dane. Zvýšili sa dane z príjmu fyzických osôb, v niektorých prípadoch formou všeobecných prirážok alebo solidárnych príspevkov, ktoré sa vzťahujú na osoby s vysokým príjmom. Existuje tu aj tendencia k miernemu zvýšeniu pravidelných daní z majetku. Opatrenia, ktoré ovplyvňujú daň z príjmu právnických osôb, majú rôznorodejšiu skladbu, v ktorej sa odrážajú veľmi rozdielne východiskové situácie v eurozóne: niektoré krajiny daň z príjmu právnických osôb znížili, zatiaľ čo iné členské štáty eurozóny zaviedli osobitné odvody a prirážky vzťahujúce sa predovšetkým na veľké spoločnosti. V snahe zmierniť negatívne účinky krízy na investície v súkromnom sektore zaviedlo niekoľko členských štátov zmeny v základe dane z príjmov právnických osôb s cieľom poskytnúť viac stimulov pre investície do výskumu a inovácií a pre podnikateľské činnosti. Pokiaľ ide o spotrebné dane, výška DPH a spotrebných daní z energie, alkoholu a tabaku bola v mnohých členských štátoch zvýšená.

Obrázok č. 3: Pomer daní k HDP a daňová štruktúra v členských štátoch eurozóny v roku 2012 (v percentách HDP)

Zdroj: útvary Komisie

Očakáva sa, že pomer priamych a nepriamych daní k HDP sa paralelne zvýši, pričom celková daňová štruktúra ostane v krátkodobom horizonte relatívne nezmenená (pozri obrázok č. 3). Niektoré krajiny vynaložili úsilie na zlepšenie svojej daňovej štruktúry: prijali opatrenia, aby zaťaženie presunuli z práce na spotrebné dane, environmentálne dane či dane z príjmu, a to aj prostredníctvom zacieleného zníženia daní pre konkrétne skupiny na trhu práce, napr. pre osoby s nízkym príjmom alebo druhé zárobkovo činné osoby v domácnostiach.

V mnohých členských štátoch eurozóny stále existuje priestor na ďalšie zlepšovanie ich daňovej štruktúry v budúcnosti. Konkrétne vo Francúzsku, Belgicku a Taliansku existuje priestor na ďalšie presunutie daňového zaťaženia z práce. Takéto presunutie daňového zaťaženia musí takisto prebehnúť riadne a postupne, aby sa predišlo krátkodobým stratám na príjmoch. V niektorých krajinách by sa mohla preskúmať možnosť doplniť zvýšenie spotrebných daní o výraznejšie využitie pravidelných daní z majetku a environmentálnych daní, ktoré sa považujú za menej škodlivé pre rast. Dane z majetku by mohli úspešne doplniť spotrebné dane pri presúvaní daňového zaťaženia z práce, a to vzhľadom na možný negatívny vplyv zvýšenia spotrebných daní na najchudobnejšie domácnosti a daňové podvody.

V mnohých členských štátoch existuje priestor na zvýšenie rastovo orientovanej povahy daňových systémov a na získanie dodatočných príjmov prostredníctvom rozšírenia daňových základov. Vo všeobecnosti tu existuje priestor na prehodnotenie daňových výdavkov v oblasti dane z príjmov fyzických a právnických osôb, s cieľom zvýšiť celkovú efektívnosť daňového systému. Predovšetkým pre Belgicko, Francúzsko, Taliansko a Španielsko by bolo prínosom, keby sa zaoberali širokou škálou daňových výdavkov vo svojich daňových systémoch. Existuje tu aj priestor na zvýšenie efektívnosti výberu DPH, a to širším uplatňovaním bežnej sadzby a ďalším zvýšením znížených sadzieb DPH približne v polovici členských štátov eurozóny.

Väčšina členských štátov by mohla zlepšiť správu daní a/alebo znížiť svoju tendenciu k zadlžovaniu. Správa daní by sa mala naďalej zlepšovať približne v polovici členských štátov eurozóny. Súvisí to s nepretržitým stredno- až dlhodobým úsilím o posilnenie dodržiavania daňových predpisov a zlepšenie účinnosti daňovej správy. Taliansko, Malta a Španielsko by mohli ďalej zintenzívniť svoje úsilie v boji proti daňovým podvodom a nelegálnej práci, zatiaľ čo pre Slovensko by bolo prínosom ďalšie zlepšenie výberu DPH a posilnenie kapacity daňovej správy. Ako nevyhnutné sa môže nakoniec ukázať ďalšie reformné úsilie o zníženie tendencie k zadlžovaniu v oblasti zdaňovania bývania a daní z príjmov právnických osôb v niektorých krajinách, a to v záujme riešenia súčasných nerovnováh a predchádzania opakovanému výskytu finančných rizík v týchto sektoroch. V Holandsku existuje priestor, aby sa mohlo naďalej zaoberať tendenciou k zdaňovaniu v oblasti financovania investícií do bývania, zatiaľ čo na Malte, v Španielsku, Luxembursku a vo Francúzsku existuje priestor, aby sa mohli naďalej zaoberať tendenciou k zadlžovaniu v oblasti daní z príjmov právnických osôb.

Dlhodobá fiškálna udržateľnosť

Veľkou výzvou je zvládnutie dlhodobých trendov vývoja výdavkov, ktorý je ovplyvňovaný starnutím obyvateľstva. Od roku 2009 sa dosiahol výrazný pokrok: Potreba, aby fiškálne úpravy zabezpečili dlhodobú udržateľnosť, sa v eurozóne ako celku znížila z 5,8 % v roku 2009 na 2,3 % v tomto roku. Aby sa v eurozóne do roku 2030 dosiahol prah zadlženosti na úrovni 60 % HDP, je potrebné popri už naplánovanom fiškálnom úsilí do roku 2014 vyvinúť ďalšie úsilie vo výške dvoch percentuálnych bodov HDP[7]. Ak sa tak nestane, verejný dlh ako podiel HDP by mohol do roku 2030 začať opäť stúpať v dôsledku väčšieho vplyvu starnutia obyvateľstva na rozpočet a miera zadlženosti by v roku 2030 mohla dosiahnuť úroveň takmer 90 % HDP. Situácia je však v jednotlivých členských štátoch eurozóny rôzna. Riziká udržateľnosti sú mimoriadne vysoké v Belgicku, Španielsku, na Malte, v Holandsku, na Cypre a v Slovinsku. Ak by sa aj časový horizont predĺžil do roku 2060, riziká udržateľnosti by boli stále väčšie, keďže výdavky spojené s dôchodkami by sa podľa prognóz mohli zvýšiť zo súčasných viac ako 12 % HDP na 14 % v roku 2060. Podľa prognóz sa výdavky na zdravotnú a dlhodobú starostlivosť zvýšia z 9 % na 12 % v roku 2060. Z veľmi dlhodobého hľadiska sú výzvy v oblasti fiškálnej udržateľnosti spojené so starnutím obyvateľstva naďalej dôležité vo väčšine krajín, pričom riziko je najvyššie v Belgicku, na Cypre, v Luxembursku, na Malte, v Holandsku, Slovinsku a vo Fínsku. Reformy dôchodkových systémov, ktoré posilňujú ich udržateľnosť, zaviedli krajiny ako Grécko a v menšom rozsahu Španielsko, i ďalšie krajiny, ako napríklad Taliansko a Portugalsko, v ktorých sa riziká udržateľnosti zdajú z dlhodobého hľadiska pod kontrolou za predpokladu, že sa v plnej miere uskutoční plánovaná ambiciózna fiškálna konsolidácia a zachová vysoká úroveň primárneho salda aj po roku 2014[8]. Toto preukazuje pokrok, ktorý krajiny pod tlakom dosiahli s cieľom zlepšiť svoju dlhodobú udržateľnosť.

Pokročilo sa v reformách dôchodkových systémov, avšak už menej sa pokročilo v oblasti zdravotnej starostlivosti. Väčšina členských štátov prispôsobila svoje dôchodkové systémy s cieľom postaviť ich na udržateľnejšie základy vzhľadom na starnutie obyvateľstva. Niekoľko členských štátov eurozóny vykonalo v minulom roku reformy dôchodkového systému, ktoré majú pozitívny vplyv na rozpočet z dlhodobého hľadiska, napríklad Holandsko a Slovensko, ktoré zaviedlo automatické prepojenie strednej dĺžky života so zákonným vekom odchodu do dôchodku. Aj napriek tomu je potrebné vynaložiť ďalšie reformné úsilie s cieľom zosúladiť vek odchodu do dôchodku so strednou dĺžkou života, obmedziť prístup k systémom predčasného dôchodku a umožniť dlhší pracovný život, ale aj úsilie v oblasti politík vzťahujúcich sa na zdravotnú a dlhodobú starostlivosť. V oblasti politiky starostlivosti je výzvou vyvážiť potrebu poskytovať univerzálnu zdravotnú starostlivosť a dlhodobú starostlivosť s rastúcim dopytom súvisiacim so starnutím obyvateľstva, technologickým rozvojom a zvyšujúcimi sa očakávaniami pacientov vo všetkých vekových kategóriách. Výdavky na verejné zdravotníctvo a dlhodobú starostlivosť dosiahli v roku 2010 úroveň takmer 9 % HDP. V posledných desaťročiach sa výška týchto výdavkov výrazne zvýšila, pokiaľ ide o podiel výdavkov na HDP a o podiel na celkových verejných výdavkoch. Očakáva sa, že táto tendencia, znásobená starnutím obyvateľstva, bude v nadchádzajúcich desaťročiach pokračovať. Spoločným výsledkom vplyvu demografických a nedemografických síl je prognózované zvýšenie verejných výdavkov na zdravotníctvo a dlhodobú starostlivosť o 2,5, ba dokonca o 3,5 percentuálnych bodov HDP do roku 2060[9]. Celkovo sa 70 % prognózovaného zvýšenia verejných výdavkov spojených s vekom vzťahuje na zdravotnú a dlhodobú starostlivosť (medzi ďalšie oblasti patria dôchodky, vzdelávanie a dávky v nezamestnanosti). Tendencie vo výdavkoch na zdravotnú a dlhodobú starostlivosť sú teda pre udržateľnosť zdravých verejných financií neustálou výzvou. Z tohto dôvodu sú potrebné ozdravovacie reformy, aby sa dospelo k účinnejšiemu využívaniu obmedzených verejných zdrojov a k poskytovaniu vysokokvalitnej zdravotnej starostlivosti, čím sa zlepší nákladová účinnosť sektora verejnej zdravotnej starostlivosti. Zvýšením nákladovej účinnosti systémov zdravotnej starostlivosti sa môže znížiť, prípadne odsunúť záťaž spôsobená chorobami a zdravotným postihnutím, čo môže mať pozitívny vplyv na mieru ekonomickej aktivity obyvateľstva.

Fiškálne rámce

V celej eurozóne pokračovalo posilňovanie fiškálnych rámcov. Aj keď má byť smernica o vnútroštátnych rozpočtových rámcoch transponovaná do konca roku 2013, členské štáty eurozóny sa zaviazali presunúť túto transpozíciu už na koniec roku 2012[10]. Napriek značnému pokroku je stále potrebné na tom pracovať. Členské štáty musia zabezpečiť, že včas poskytnú komplexné štatistické údaje za všetky všeobecné podsektory verejnej správy, pričom prognózam často chýba transparentnosť. K mierne pokročilejšiemu pokroku sa dospelo v oblasti numerických fiškálnych pravidiel: na podporu tvorby fiškálnej politiky na vnútroštátnej úrovni sa zaviedla alebo sa pripravuje široká škála vnútroštátnych nástrojov. Popri samotnej smernici bol nápomocný aj rámec na posilnené riadenie a správu EÚ zavedený spolu s ďalšími legislatívnymi textami šestice reforiem Paktu stability a rastu, vďaka ktorým sa otázka účinných vnútroštátnych numerických fiškálnych pravidiel dostala na popredné miesto v reformnej agende členských štátov. Podporilo sa to aj v medzivládnej Zmluve o stabilite, koordinácii a správe v hospodárskej a menovej únii, v ktorej sa ustanovuje prijatie pravidla týkajúceho sa štrukturálneho rozpočtového salda, ktorým sa strednodobé ciele zakotvia na vnútroštátnej úrovni a budú chrániť pevným korekčným mechanizmom. Nedávnou dohodou o balíku dvoch nariadení zacielených najmä na členské štáty eurozóny sa ešte viac posilnia domáce fiškálne rámce v kontexte posilneného dohľadu nad rozpočtovými procesmi. Týmto sa zabezpečí predovšetkým silnejšia úloha nezávislých fiškálnych inštitúcií. V mnohých členských štátoch eurozóny prebiehajú práce na účinných mechanizmoch koordinácie pre nižšie úrovne štátnej správy, hoci je potrebné pretaviť pozitívne úmysly do konkrétnych a použiteľných mechanizmov, najmä v decentralizovaných krajinách, akými sú napríklad Španielsko a Belgicko. Úsilie vynakladané na dôkladnejšie fiškálne procesy sa rozširuje aj na viacročný výhľad. Aj keď mnohé členské štáty oznámili, že zaviedli alebo plánujú zaviesť strednodobé rozpočtové rámce, stále je potrebné vynaložiť úsilie s cieľom dosiahnuť plný súlad so špecifikáciami uvedenými v smernici. Účinné strednodobé fiškálne plánovanie znižuje politickú neistotu a zvyšuje dôveru.

2.2. Finančný sektor

Väčšina ukazovateľov rizika na finančných trhoch EÚ, ako aj nálada na trhu, sa v druhom polroku 2012 a na začiatku roku 2013 zlepšila, keďže miera rizika samorealizačných a negatívnych špirál v oblasti dôvery sa zmenšila v dôsledku rozhodných politických opatrení na všetkých úrovniach. Vo väčšine trhových segmentov došlo k širšiemu oživeniu cien aktív. Posilnenie stúpajúcich trendov pri sadzbách poistného pri riziku v prípade štátnych dlhov a dlhov bánk, ktoré sa zaznamenalo v minulosti, bolo zvrátené (pozri obrázok č. 4). Znižujúce sa vnímanie rizikovosti štátnych dlhov a dlhov bánk v eurozóne sa odrazilo v znížení výnosov z dlhopisov v členských štátoch zúčastňujúcich sa na programe a v zraniteľných členských štátoch a ich rozpätí oproti nemeckému dlhopisu typu Bund, ako aj rozpätiach pre swap na kreditné zlyhanie. Toto znižujúce sa vnímanie bolo tiež badateľné pri úspešných predajoch primárnych štátnych dlhopisov, jednak z hľadiska predložených ponúk vzhľadom na požadované sumy a jednak z hľadiska dosiahnutých výnosov. Niektoré členské štáty boli schopné na trhu so štátnymi dlhopismi ponúknuť dlhopisy s veľmi dlhou lehotou splatnosti, zatiaľ čo Írsko a Portugalsko efektívne pripravili pôdu pre úplný návrat na trhové financovanie. Nálada na trhu bola takisto vcelku stabilná a riziká „tail risks“ sa znížili, keďže slabé hospodárske výsledky, neistota, ktorá zavládla bezodkladne po talianskych voľbách, a neistota spojená s Cyprom neviedli k obnoveniu napätia, ktorým sa vyznačovala veľká časť roku 2012, aj keď tieto okolnosti viedli k zhoršeniu ukazovateľov dôvery a zvýšeniu rizikových prirážok k štátnym dlhopisom, pričom tieto prirážky začali opäť klesať v apríli.

Obrázok č. 4: Rozpätie 10-ročných štátnych dlhopisov eurozóny voči Nemecku a rozpätie dlhopisov vydaných bankami

Mnohé banky v EÚ sa tiež vrátili k trhovému financovaniu dlhu a od jesene 2012 boli banky zo zraniteľných členských štátov takisto schopné emitovať značné množstvá dlhových cenných papierov, aj keď emitovanie bankových dlhopisov po udalostiach na Cypre pokleslo. Zároveň sa stabilizoval odlev retailových vkladov z bánk v niekoľkých zraniteľných členských štátoch. V dôsledku toho pôžičky a úvery bánk z centrálnych bánk klesali vo väčšine krajín, ktoré sa na ne najviac spoliehali, tak ako o tom svedčí zmenšenie zostatkov v rámci Eurosystému (pozri obrázok č. 5). Niekoľko bánk takisto začalo splácať časť prostriedkov, ktoré si požičali pri príležitosti dvoch dlhodobých refinančných operácií ECB. K návratu do pôvodného stavu najviac prispievajú banky v jadre, najmä z Nemecka a Francúzska, hoci banky zo zraniteľnejších krajín, predovšetkým zo Španielska, prispievajú takisto. Riadenie reabsorpcie dlhodobých refinančných operácií bude mimoriadne delikátne a malo by sa vykonávať opatrne, predovšetkým v čase, keď tlak na bankový sektor začal poľavovať, hoci podmienky sa ešte nevrátili do normálu a riziko, že sa vrátia ťažkosti vo financovaní, stále existuje.

Obrázok č. 5: Saldá v rámci Eurosystému

Pozitívna nálada na trhu bola podnietená niekoľkými politickými opatreniami na európskej úrovni, ktoré mali v uplynulom roku vplyv na trhy. Vnímanie rozpadu eurozóny postupne výrazne klesalo od posledného štvrťroku 2012. Pokiaľ ide o menové záležitosti, ECB oznámila v septembri 2012 nový program zameraný na obnovu prenosu menovej politiky prostredníctvom priamych menových transakcií. Tieto priame menové transakcie budú podliehať prísnym podmienkam na zabezpečenie ich efektívnosti vyplývajúcim z príslušného programu Európskeho nástroja finančnej stability/Európskeho mechanizmu pre stabilitu. Priame menové transakcie úspešne rozptýlili obavy trhov týkajúce sa existencie rizika konvertibility eura a mali značné upokojujúce účinky na výnosy zo štátnych dlhopisov, najmä v Španielsku a Taliansku. Na strane regulácie, pokrok v správe hospodárskych a fiškálnych záležitostí, ako aj dohoda o jednotnom mechanizme dohľadu takisto prispeli k zníženiu sadzieb poistného pri riziku štátnych dlhov. Jednotný mechanizmus dohľadu by sa mal plne sprevádzkovať do júla 2014, čím sa radikálne zmení oblasť dohľadu v Európe. Jednotný mechanizmus dohľadu zabezpečí harmonizovaný a centralizovaný dohľad len nad väčšinou dôležitých bánk a len nad tými bankami, ktoré sú príjemcami verejnej podpory. Posilní sa tým vysokokvalitný a nestranný dohľad nad bankami, prispeje k posilneniu odolnosti bankového systému v strednodobom horizonte a rozptýlia sa obavy týkajúce sa kvality bankových aktív. V dôsledku toho prispeje jednotný mechanizmus dohľadu k obnoveniu dôvery v bankový systém a k oslabeniu negatívnej slučky spätnej väzby medzi štátmi a bankami v eurozóne. Na základe týchto skutočností možno konštatovať, že pri znižovaní finančných rizík sa už dosiahol dôležitý pokrok. Vďaka tomu, že začal fungovať trvalý Európsky mechanizmus pre stabilitu môže EÚ využívať pevné bezpečnostné mechanizmy, ktoré možno zaviesť s cieľom predchádzať slučkám spätnej väzby a účinkom presahovania medzi štátmi a medzi štátmi a ich finančným sektorom.

Aj napriek tomu sa podmienky na trhu nevrátili do normálu a roztrieštenosť trhu nevymizla, čo znamená, že napätie v oblasti financií bánk v zraniteľných krajinách pretrváva aj naďalej. Návrat k úplnej finančnej integrácii kriticky závisí od zachovania pozitívneho a ambiciózneho úsilia o dokončenie reformy finančného rámca. Strata dôvery investorov, ktorá bola zaznamenaná v niekoľkých uplynulých mesiacoch, by mohla opäť zhoršiť roztrieštenosť finančných trhov EÚ. V súčasnej kritickej situácii sa národné vlády sústreďujú na domáce účinky zlyhaní bánk a často ignorujú cezhraničné externality. Aby bolo možné využívať výhody jednotného trhu, ako aj finančnej stability, eurozóna potrebuje nadnárodné inštitúcie, ktoré budú uľahčovať cezhraničné bankovníctvo. Možnosť priamej rekapitalizácie bánk prostredníctvom Európskeho mechanizmu pre stabilitu, ktorá by mala byť čoskoro k dispozícii, takisto zohrá úlohu pri oslabení prepojenia medzi bankami a štátmi, a to vo fáze prechodu, ako aj vo fáze ustáleného stavu.

Kríza preukázala, do akej miery sú krajiny v menovej únii citlivé na náhle a asymetrické šoky, a teda aj na potenciálne škodlivé zvraty v kapitálových tokoch, keď chýba koordinácia ich hospodárskych politík a skutočná konvergencia ich hospodárskych cyklov. Niektoré krajiny, ktoré mali relatívne vyššiu mieru inflácie a vyššie úrokové sadzby pred tým, než pristúpili k menovej únii, pritiahli počas prvého desaťročia menového zjednotenia masívne prílevy kapitálu a od začiatku krízy zažili rovnako masívne odlevy súkromného kapitálu, ktorých celkový účinok sčasti stlmila možnosť bánk využiť prístup k financovaniu z centrálnych bánk. Aby sa predišlo podobnému ohrozeniu finančnej stability v budúcnosti, rozhodujúcu úlohu bude musieť na finančnej strane zohrávať makroprudenciálna politika. V smernici o kapitálových požiadavkách (SKP4) a nariadení o kapitálových požiadavkách sa už plánujú mnohé nástroje makroprudenciálneho dohľadu, ako napríklad proticyklické kapitálové rezervy a rezervy pre systémovo dôležité inštitúcie, ktoré by mohli pomôcť zamedziť výskytu podobnej situácie v budúcnosti, pričom ECB a Európsky výbor pre systémové riziká musia zabezpečiť, aby sa ich využívanie koordinovalo a vykonávalo čo možno najefektívnejšie.

Banky pokračovali v ozdravovaní súvah. Systémovo dôležité banky eurozóny takisto pokračovali v znižovaní svojho koeficientu zadlženosti, keď v roku 2012 zabezpečili aktíva 23-krát vyššie ako vlastný kapitál. Tento pomer sa výrazne znížil od roku 2008, keď aktíva boli 31-krát vyššie ako bankový kapitál. Toto zlepšenie bolo výsledkom hlavne zvýšenia vlastného kapitálu. Systémovo dôležité banky eurozóny pokračovali vo zvyšovaní svojej solventnosti, keď sa ich ukazovateľ average core tier 1 zvýšil v prvých troch štvrťrokoch roku 2012 z 10 na 11 %. Slabé makroekonomické prostredie a niekedy vysoká miera zadlženosti nefinančného súkromného sektora naznačujú, že banky v eurozóne by mali udržiavať kapitálové rezervy zriadené v dôsledku plánu rekapitalizácie, ktorý vypracoval Európsky orgán pre bankovníctvo, a pokračovať v posilňovaní svojich kapitálových rezerv tam, kde je to potrebné. Hospodársky výhľad tlmí rentabilitu bánk, keďže sa zvyšuje počet nesplácaných úverov a potreby tvorby rezerv. Zvyšovanie kapitálu by sa prednostne malo dosahovať zvýšením nového kapitálu alebo znížením dividend, odmeňovania vedúcich pracovníkov a spätného odkupovania akcií v prospech nerozdeleného zisku, a to s cieľom predchádzať akýmkoľvek nezamýšľaným dôsledkom na úverový tok. Na ilustráciu potreby ďalšieho zvýšenia kapitálu by sa malo poznamenať, že percentuálny podiel pochybných a nesplácaných úverov, ktoré nie sú pokryté rezervami, na celkových vlastných zdrojoch postupne stúpa vo viacerých krajinách pod tlakom a v niektorých ďalších krajinách. V krajinách, ktoré sa zúčastňujú na programe, dôkladné prehodnotenie zabezpečilo vysokú úroveň kapitálu v bankách, aby boli schopné dokončiť proces ozdravovania súvah. Niektoré z uvedených prehodnotení sú už zastarané a budú sa musieť aktualizovať, aby sa zohľadnil najnovší hospodársky vývoj a aby sa určili všetky zostávajúce slabé miesta, a tým sa posilnila dôvera v sektor ako celok.

Celkové tempo znižovania pomeru úverov k vkladom v uplynulých rokoch je v porovnaní so znižovaním v bankových súvahách zaznamenaným v priebehu predchádzajúcej bankovej krízy skôr mierne. V skutočnosti sa od začiatku krízy celkové aktíva v eurozóne výraznejšie neznížili. V súčasnosti je tempo porovnateľné s tempom Japonska, ktoré od roku 1997 zažíva veľmi pomalý proces znižovania zadlženosti svojho finančného sektora, keďže zlé aktíva zostali v súvahách bánk príliš dlho. Malo to veľký vplyv na celkovo slabý hospodársky výkon Japonska v uplynulých desaťročiach. Celkový pomer úverov k vkladom systémovo dôležitých bánk eurozóny bol v júni 2012 stále na úrovni 120 %. To znamená, že banky v eurozóne sa spoliehajú na financovanie z iných zdrojov ako sú štandardné vklady a sú zraniteľné, keď sa tieto zdroje vyčerpajú. Aj keď sa zvýšenie kapitálu rozhodne považuje za hospodársky uprednostňovaný spôsob znižovania zadlženosti, keďže úverový tok do reálneho hospodárstva je menej ovplyvňovaný, súčasné pomalé tempo úprav aktív a súčasné nízkonákladové prostredie financovania poukazujú na riziko odkladu splatnosti úverov. Mali by sa preto odstrániť právne a súdne prekážky brániace riešeniu nesplácaných úverov. Okrem toho je dôležité, aby sa usporadúvali preskúmania kvality aktív založené na jednotnom súbore definícií a metodike s dôveryhodnými preventívnymi opatreniami. Tento prístup by mohol posilniť transparentnosť súvah bánk, a tým posilniť dôveru k sektoru ako celku.

Objem úverov peňažných finančných inštitúcií nefinančným spoločnostiam sa v eurozóne ako celku v roku 2012 znížil o 3,8 %, zatiaľ čo objem úverov poskytnutých domácnostiam ostal na rovnakej úrovni. Objemy úverov v krajinách pod tlakom sú ešte oveľa nižšie. Porovnanie zmien v objemoch úverov a úrokových sadzbách z bankových úverov nám poskytuje pohľad na to, akým spôsobom dopyt a ponuka prispievajú k slabému rastu miery poskytovania úverov. V Taliansku – najmä v prípade malých spoločností – a v Portugalsku naznačuje vývoj v podmienkach poskytovania úverov dominantnosť ponukových šokov, zatiaľ čo v prípade Írska naznačuje dominantnosť dopytových šokov. V Španielsku sa vyskytla situácia, v ktorej sa skĺbili účinky negatívnych dopytových a ponukových šokov. Dopyt po úveroch je tlmený z dôvodu makroekonomického prostredia, tlakov na oddlžovanie v nefinančnom súkromnom sektore a neistoty, ktorá ovplyvňuje rozhodovanie o investíciách. K tejto situácii prispievajú aj faktory na strane ponuky. Prístup k financiám je v niekoľkých členských štátoch problematický predovšetkým pre malé a stredné podniky a začínajúce podniky. Podľa najnovšieho vydania prieskumu ECB SAFE sa prístup k bankovým úverom v eurozóne naďalej znižoval a podiel odmietnutých žiadostí o bankové úvery sa zvýšil na 15 %. Takmer jedna z piatich spoločností (18 %) uviedla, že jej hlavným problémom je prístup k financiám. Aj napriek výraznému zlepšeniu v oblasti výnosov zo štátnych dlhov a zníženiu nákladov financovania pre banky v krajinách pod tlakom sa retailové úverové úrokové sadzby, ktoré banky účtujú nefinančným korporáciám a domácnostiam, zatiaľ výrazne neznížili a spoločnostiam a domácnostiam v niektorých zraniteľných krajinách sa naďalej účtujú výrazne vyššie sadzby pri pôžičkách ako ich náprotivkom v ústredných krajinách (pozri obrázok č. 6). Preukazuje to, že jednotný trh v oblasti financovania je v súčasnosti do značnej miery roztrieštený.

Obrázok č. 6: Retailové úrokové sadzby: Pôžičky nefinančným spoločnostiam s pôvodnou sadzbou fixácie menej ako 1 rok do výšky 1 milióna EUR, v percentách

Zdroj: ECB Notes: A: Crisis outbreak; B: Lehman Brothers; C: First Greek programme; D: Sovereign contagion. Last data: January 2013.

Keďže podmienky financovania štátu súvisia s podmienkami financovania bánk a keďže medzi podmienkami financovania štátu a príslušným súkromným sektorom existujú slučky spätnej väzby, obmedzenejšie riziko štátnych dlhov by sa malo prostredníctvom bankového sprostredkovania prejaviť v úverových nákladoch hospodárstva ako celku. Nedávna analýza naznačuje, že zmeny v podmienkach poskytovania úverov nefinančnému súkromnému sektoru sú výsledkom nielen nákladov na financovanie štátu a oddlžovania súkromného sektora, ale aj zdravia národných bankových systémov[11]. Kvalita úverových portfólií, ziskovosť a veľkosť kapitálových rezerv národných bankových systémov prispeli k rozptylu úrokových sadzieb z bankových úverov na úrovni jednotlivých krajín (pozri obrázok č. 7). Naznačuje to, že v súčasnej kritickej situácii, vyššie úverové úrokové sadzby môžu odrážať potrebu čiastočne kompenzovať súčasné alebo budúce straty vyplývajúce z aktív so zníženou hodnotou. Ďalšie ozdravovanie súvah bánk (pozri vyššie) by preto malo viesť k normalizácii podmienok poskytovania úverov v krajinách pod tlakom. Okrem toho by sa mal v krátkodobom horizonte posilniť jednotný trh.

Obrázok č. 7: Korelácia medzi kompozitnou úrokovou sadzbou uplatňovanou peňažnými finančnými inštitúciami na úvery nefinančnému súkromnému sektoru a výnosmi 10-ročných štátnych dlhopisov, nesplácanými úvermi, návratnosťou aktív a kapitálu Tier 1

Zdroj: ECB

Utlmená ponuka poskytovania úverov bankami viedla k prechodu na trhové financovanie. V uplynulých 12 mesiacoch dosiahlo emitovanie podnikových dlhopisov v eurozóne výšku 117 mld. EUR; ide o medziročný nárast o 13,3 %. V eurozóne ako celku objem emitovaných dlhopisov viac než kompenzuje pokles čistého objemu pôžičiek za rovnaké obdobie, ktorý dosiahol výšku –70 mld. EUR po úprave predajom a sekuritizáciou. Pri zhrnutí oboch zdrojov financovania vychádza najavo, že celkové financovanie nefinančného podnikového sektora bolo v eurozóne v uplynulých 12 mesiacoch pozitívne (+ 47 mld. EUR). V niektorých krajinách však zvýšenie emitovania dlhopisov nevykompenzovalo hlboký pokles objemu poskytovania úverov (pozri obrázok č. 8). Spôsobiť to mohol slabý dopyt po úveroch a/alebo skutočnosť, že tieto trhy s dlhopismi nie sú dobre vyvinuté. Okrem toho malé a stredné podniky ani domácnosti nemajú priamy prístup k trhovému financovaniu.

Obrázok č. 8: Príspevok k celkovému ročnému rastu úverov nefinančným spoločnostiam, január 2013

Zdroj: ECB

V súčasnosti, keď sa v Európe znižuje objem poskytovaných úverov, najmä v obchodnom segmente dlhopisov s dlhou lehotou splatnosti a v zraniteľnejších krajinách, zvýšili členské štáty splatený kapitál EIB o 10 miliárd, čo umožní zvýšenie poskytovania úverov pre EÚ-27 ako celok približne o 20 miliárd v každom z nadchádzajúcich troch rokov. Ročný objem úverov sa rovnomerne rozdelí medzi strategickú infraštruktúru, výskum, vývoj a inovácie, opatrenia v oblasti klímy a malé a stredné podniky. V krajinách pod tlakom nadviazala EIB partnerstvo s EÚ, v rámci ktorého sú úvery poskytnuté EIB skombinované s určitým prevzatím rizika na strane rozpočtu EÚ. Napríklad v Grécku zaviedla EIB prvýkrát nástroj na financovanie obchodu vo výške 500 mil. EUR s cieľom podporiť objem obchodu vo výške 1,5 mld. EUR ročne. V Portugalsku podpísala EIB inovatívne Portfólio štátnej záruky, ktoré zabezpečuje úverový rámec vo výške až 6 mld. EUR v nadchádzajúcich rokoch.

Malo by sa zvážiť viacero ďalších iniciatív na uľahčenie prístupu malých a stredných podnikov k bankovému a nebankovému financovaniu v EÚ a eurozóne[12]. Patrí sem vývoj opatrení na úrovni EÚ a na úrovni členských štátov zameraných na zlepšenie rámca pre rizikový kapitál, špecializované trhy pre malé a stredné podniky a združovanie malých a stredných podnikov, nové nástroje sekuritizácie pre malé a stredné podniky, stanovenie noriem na posúdenie úverového hodnotenia malých a stredných podnikov a podporu netradičných zdrojov financovania, ako napríklad leasingu, financovania dodávateľského reťazca alebo kolektívneho financovania.

2.3. Štrukturálne opatrenia na podporu rastu a konkurencieschopnosti

Znižovanie zadlženosti a obnovovanie rovnováhy

Pokračuje proces znižovania zadlženosti v nefinančnom súkromnom sektore, najmä v zraniteľných členských štátoch, ako vidieť na obrázku č. 9, stále však existuje veľký priestor na zlepšenie. Veľký pokles zadlženosti podnikov bol zaznamenaný v Španielsku, Estónsku, Grécku a na Malte a v zadlženosti domácností v Írsku, Estónsku, Španielsku a Portugalsku. Na druhej strane je možné vo Francúzsku, Fínsku a v Belgicku sledovať výrazný nárast (pokiaľ ide o zadlženosť podnikov aj domácností). Zdá sa, že v krajinách, ktoré sú skôr vystavené tlakom úverového trhu[13], však prebieha rovnaký proces znižovania zadlženosti, ktorý charakterizujú narušené úverové trhy a súbežná hospodárska recesia: záporný rast HDP a záporné čisté úverové toky. Zdá sa, v budúcnosti bude pre minimalizovanie šírenia nákazlivého vplyvu znižovania zadlženosti súkromného sektora na zvyšok hospodárstva a na zaručenie dostatočného poskytovania úverov rozhodujúce mať udržateľný a stabilný finančný systém s dobrým kapitálovým vybavením, aby si podniky a domácnosti ochotné sa zadlžiť mohli požičiavať za primeranú cenu. Mimoriadny význam má aj hľadanie hnacích síl rastu, keďže tieto hnacie sily dokážu aspoň čiastočne vykompenzovať prechodný pokles domáceho dopytu, ktorý zohráva úlohu v znižovaní zadlženosti súkromného sektora. Je to mimoriadne dôležité v súčasných podmienkach, keďže manévrovací priestor verejného sektora pri zmierňovaní záporného vplyvu na ekonomickú činnosť je v krajinách, ktorých verejný sektor je takisto hlboko zadlžený a v ktorých sa výnosy štátnych dlhopisov počas krízy výrazne zvýšili, veľmi obmedzená.

Obrázok č. 9 Členenie medziročných zmien v pomere dlhu k HDP za krajiny eurozóny

Obnovovanie rovnováhy v eurozóne postupuje, aj keď k väčšine úprav dochádza v krajinách s deficitom (pozri napr. Buti a Turrini, 2012[14] a Komisia, 2012[15]; pozri obrázok č. 10). Ak úpravy v krajinách s deficitom prebiehajú rýchlejšie než v krajinách s prebytkom, má to pozitívny vplyv na rovnováhu medzi úsporami a investíciami v eurozóne. Tento výsledok je v súlade s hodnotením štrukturálnych ukazovateľov eurozóny (starnutie obyvateľstva, vysoký dôchodok na obyvateľa, potreba fiškálnej konsolidácie a zníženia zadlženosti súkromného sektora v mnohých členských štátoch), ktoré takisto svedčia o miernom prebytku za eurozónu. V krajinách s deficitom viedlo znižovanie zadlženosti súkromného sektora a fiškálna konsolidácia k poklesu spotreby a investícií a tým aj dovozu, pri zvyšovaní vývozu je však dôležitým faktorom aj zlepšenie hospodárskej súťaže. Saldo vývozu a dovozu viacerých členských štátov s prebytkom sa v roku 2011 zhoršilo, ale v roku 2012 sa opäť zlepšilo a podľa jarnej prognózy sa má v nasledujúcich rokoch stabilizovať alebo postupne zhoršovať. Zvýšenie prebytku bežného účtu v minulom roku mohlo byť spôsobené efektom „bezpečného prístavu“. Znovunadobudnutá dôvera v zahraničné finančné aktíva by však spolu s odstránením neistoty mali prispieť k zníženiu prebytku tým, že sa zvýšia investície a spotreba. Okrem toho nízke úrokové miery, relatívne dynamické zvyšovanie miezd a relatívne stabilný vývoj na trhu práce by mali naďalej podporovať investície do bývania a súkromnú spotrebu. Zostávajú tu však dve hlavné prekážky, ktoré brzdia symetrickejší proces obnovovania rovnováhy. V niektorých krajinách s prebytkom je súkromný sektor hlboko zadlžený, pričom prebiehajúci proces znižovania zadlženosti zaťažuje domáci dopyt. Okrem toho vo viacerých krajinách s prebytkom je rast produktivity v sektore služieb nízky, keďže reštriktívna regulácia a slabé presadzovanie hospodárskej súťaže v sektore služieb brzdia investície a s tým súvisiaci rast produktivity.

Obrázok č. 10 Saldo bežného účtu v eurozóne a v krajinách eurozóny s prebytkom a s deficitom, bežný účet podľa partnerov

||

Zdroj: útvary Komisie || Zdroj: útvary Komisie

Zdá sa, že v budúcnosti bude odstránenie nerovnováh vnútri eurozóny trvalé, keďže v nej prevažujú necyklické zložky. Po prvé, dynamika vývozu krajín s deficitom bude podľa očakávania pokračovať, keďže štrukturálne reformy a zníženie výrobných nákladov sa čoraz viac prejavujú na raste konkurencieschopnosti. Po druhé, necyklický charakter má z veľkej časti aj pokles domáceho dopytu v zraniteľných krajinách v tom zmysle, že rast domáceho dopytu pred krízou bol vyvolaný nadmerným prílevom úverov, nerealistickými očakávaniami v oblasti dôchodkov a špekulatívnou horúčkou na trhoch s aktívami. Rubom špekulatívnej horúčky je trvalý vplyv na potenciálnu produkciu, keďže zraniteľné ekonomiky prerozdeľujú svoje faktorové vybavenie medzi sektory.

Predkrízový trend veľkého zvyšovania cien neobchodovateľného tovaru sa v krajinách s deficitom v roku 2009 zastavil. Ceny neobchodovateľného tovaru stratili dynamiku alebo sa v porovnaní s vývoznými cenami znížili. Zníženie domáceho dopytu a pokles cien neobchodovateľného tovaru v porovnaní s obchodovateľným tovarom predstavujú pre podniky stimul, aby svoju výrobnú kapacitu zamerali na vývoz, a prispievajú k prerozdeleniu pracovnej sily a kapitálu z neobchodovateľného sektora (ako napr. stavebníctvo a verejná správa) do odvetví orientovaných na vývoz. Tempo medzisektorového rozdeľovania do veľkej miery závisí od úrovne domácej hospodárskej súťaže a od existencie/neexistencie prekážok pre vznik a zánik podnikov v rôznych sektoroch. Reformy trhu s výrobkami (uvedené ďalej) preto zohrávajú úlohu pri zlepšovaní hospodárskej súťaže a vytváraní vhodného podnikateľského prostredia, ktoré umožňuje zodpovedajúce prerozdeľovanie. Mimoriadne dôležitá pre bezproblémovú úpravu produktívnej štruktúry ekonomík je aj dostupnosť financovania produktívnych investícií.

Štrukturálne reformy na trhoch s výrobkami a so službami

Štrukturálne reformy na trhoch s výrobkami a so službami zohrávajú významnú úlohu nielen preto, že tvoria základ pre dlhodobý udržateľný rast produktivity, ale aj tým, že prostredníctvom rozdielnych kanálov vyvolávajú pozitívne účinky už v krátkodobom horizonte. Ako upozornila OECD (2012)[16], očakávané zmeny v budúcich dôchodkoch, ktoré by mali reformy priniesť, by mohli mať pozitívny vplyv na dôveru a bohatstvo. To by mohlo naopak prostredníctvom lepšej záruky podporiť súkromné investície a zmierniť finančný tlak. Mohol by sa dosiahnuť aj pozitívny vplyv na rizikové prirážky k úrokovým sadzbám štátnych dlhopisov v prospech zadlžených krajín, ak by finančné trhy vnímali štrukturálne reformy ako dôveryhodné. Dôveryhodnosť je vo všeobecnosti to, o čo ide v prvom rade, ak sa majú dosiahnuť tieto krátkodobé účinky: reformy by nemali zostať len na papieri, ale musia sa rýchlo a v plnej miere uskutočniť. Štrukturálne reformy na trhoch s výrobkami a službami okrem tohto vplyvu na dôveru tým, že zlepšujú schopnosť úprav a flexibilitu hospodárstva, uľahčujú prenos opatrení do iných kľúčových oblastí, ako sú napr. trhy práce v rámci celého hospodárstva. V tejto súvislosti je mimoriadne dôležité identifikovať komplementárny súbor reforiem trhu s výrobkami a trhu práce. Pri minimalizovaní vplyvu reštrukturalizácie súvah v súkromnom sektore na ekonomickú činnosť a finančnú stabilitu má rozhodujúci význam aj hľadanie hnacích síl rastu, keďže tieto hnacie sily dokážu aspoň čiastočne vykompenzovať prechodný pokles domáceho dopytu. Štrukturálne reformy nadobúdajú mimoriadny význam aj z toho dôvodu, že zaručujú trvalý proces obnovovania rovnováhy, ale aj preto, že zmierňujú negatívny vplyv znižovania zadlženosti a zabezpečujú vhodné podmienky pre udržateľný hospodársky rast.

Mimoriadny význam majú štrukturálne reformy na posilnenie hospodárskej súťaže ďalším otvorením trhu, najmä v sektore služieb a sieťových odvetviach. Aby sa zvýšil rast produktivity na úrovni podnikov, ako aj na agregovanej úrovni, mali by sa odstrániť prekážky pre vznik a zánik podnikov, čím by sa zvýšila hospodárska súťaž a na trh by mohli vstúpiť inovačnejšie podniky. Prostredie, ktoré v plnej miere podporuje proces prerozdeľovania, by takto zabezpečilo, aby zdroje smerovali do najproduktívnejších a najinovačnejších podnikov alebo sektorov, kým najmenej efektívne podniky by sa zmenšili a napokon zanikli. Z najnovších údajov Andrews a Cingano, 2012)[17] vyplýva, že tento proces v celej eurozóne neprebieha rovnako, keďže príspevok, ktorý predstavuje rozdelenie pracovných miest medzi jednotlivé podniky k produktivite práce, sa v priemyselnej výrobe pohybuje od − 5% v Grécku až po + 70% vo Fínsku (v porovnaní so základným scenárom, podľa ktorého sa pracovné miesta rozdeľujú náhodne). V niektorých členských štátoch (najmä v južnej a kontinentálnej Európe) stále existuje veľký manévrovací priestor na prerozdeľovanie zdrojov zvyšujúce produktivitu. Zvýšiť hospodársku súťaž by pomohlo a prerozdelenie by uľahčilo najmä odstránenie neopodstatnených obmedzení pre vstup do sektorov ako je napr. maloobchod, regulované profesie, sieťové odvetvia a služby pre podniky.

Reformy trhu s výrobkami by podporovaním hospodárskej súťaže a znižovaním príliš vysokých rent v chránených sektoroch poskytli stimuly na zvýšenie efektívnosti výrobných procesov a rozdeľovania zdrojov. V podmienkach veľkej hospodárskej súťaže sa tlačí na ceny a marže. Pri zrýchľovaní prerozdeľovania zdrojov to stimuluje podniky, aby v záujme udržania svojich trhových podielov a mier zisku zefektívnili svoje výrobné procesy. Zvýšená hospodárska súťaž môže zároveň podporovať inovácie výrobkov a procesov (keďže inovačné podniky môžu dosahovať primerané výnosy z inovácií, čo zdôrazňuje dôležitosť správne fungujúceho systému práv duševného vlastníctva), a napokon podporiť rast produktivity. Zisky z efektívnejšej výroby sa potom prejavia na celom hospodárstve. Platí to najmä pre sektory, ako napr. odvetvia služieb a sieťové odvetvia, ktorých veľká časť produkcie predstavuje vstup pre iné sektory. Reformy na zvýšenie produktivity v sektoroch služieb, ktoré sú typicky neobchodovateľné, by potom mohli mať účinky presahovania na produktivitu v obchodovateľných sektoroch (ako napr. priemyselná výroba) v prospech krajín s deficitom. Dôležitým prvkom tohto druhu reforiem je ambiciózne vykonávanie smernice o službách, v prípade ktorej sú výsledky v súvislosti s transpozíciou podľa všetkého dosť nevyrovnané.

V minulom roku viaceré členské štáty v eurozóne uskutočnili kľúčové štrukturálne reformy na trhoch s výrobkami a so službami. Reformné úsilie bolo výrazné v krajinách, na ktoré sa vzťahujú programy finančnej pomoci, a/alebo v krajinách, ktoré sú vystavené trhovému tlaku (t. j. zraniteľné krajiny). Prijali sa opatrenia − aj keď v rozdielnej miere − na liberalizáciu sieťových odvetví (napr. v Grécku, Taliansku, Portugalsku a v Španielsku) a ostatných sektorov služieb (napr. v Grécku, Írsku, Taliansku a Portugalsku). V Rakúsku, Belgicku, Fínsku, Írsku, Luxembursku a Portugalsku sa uskutočnili reformy rámca hospodárskej súťaže (napr. prepracovanie zákona o hospodárskej súťaži a zvýšenie zdrojov pre orgány na ochranu hospodárskej súťaže). V tejto oblasti je potrebné vyvinúť ešte veľké reformné úsilie, najmä pokiaľ ide o odstraňovanie prekážok v odborných službách. Veľký, stále nevyužitý potenciál na zlepšenie prístupu k regulovaným profesiám je v Rakúsku, Belgicku, Francúzsku, Nemecku, Taliansku a Slovinsku. Okrem toho pokračujú aj reformy trhu s bývaním a nájomných bývaním, najmä v Španielsku, Portugalsku a Írsku, ktorých cieľom je okrem iného zmenšiť stimuly pre zadlžovanie domácností a podporiť pracovnú mobilitu.

Zlepšovanie regulačného prostredia, v ktorom pôsobí výrobné odvetvie EÚ a podniky, by viedlo k zvýšeniu konkurencieschopnosti a zlepšilo by schopnosť podnikov rásť a vytvárať pracovné miesta. Podnikateľské prostredie môže prispieť k bezproblémovému odchodu menej efektívnych podnikov z trhu. Odchod podnikov by podporovali právne predpisy o platobnej neschopnosti ústretové k podnikom, ktoré by vytvorili správnu rovnováhu medzi ochranou veriteľov (s cieľom zvýšiť ich mieru uspokojenia pohľadávky) a znížením nákladov na ukončenie činnosti pre podnikateľov (možnosť rýchleho oddlženia a druhej šancu pre dobré podnikateľské plány). Rozhodujúcim predpokladom na dosiahnutie tohto cieľa je možnosť mimosúdneho vyrovnania a rozumný časový rámec na dokončenie právnych konaní v prípade podnikateľského neúspechu. Okrem toho spoločnosti, ktoré by boli v bežných trhových podmienkach neúspešné, by sa nemali umelo držať pri živote, aby nebrzdili potrebnú úpravu hospodárstva, pričom treba zohľadniť sociálny vplyv takéhoto procesu prerozdelenia a prijať dobre koncipované opatrenia. Zlepšenie podnikateľského prostredia by si vyžadovalo aj opatrenia na zvýšenie efektívnosti a transparentnosti verejnej správy − zjednodušením administratívy na všetkých úrovniach verejnej správy a tým aj znížením administratívneho zaťaženia − a opatrenia na zlepšenie efektívnosti občianskeho práva. Znížením nákladov, skrátením času a zmiernením neistoty v súvislosti s vykonávaním podnikateľskej činnosti by opatrenia v týchto oblastiach umožnili zvýšiť efektívnosť podnikov, čo by sa premietlo do nižších cien a vyššej produktivity a zároveň by sa vytvorili priaznivé podmienky na prilákanie investícií a podporil by sa vstup nových firiem na trh. Reformy, ktorých cieľom je zníženie administratívneho zaťaženia, modernizácia verejných správ a zefektívnenie občianskeho práva, sa nedávno uskutočnili vo viacerých členských štátoch eurozóny, najmä v Grécku, Taliansku, Portugalsku a v Španielsku. Tieto krajiny sa však vzhľadom na veľký rozdiel v porovnaní s členskými štátmi, ktoré dosiahli lepšie výsledky, musia snažiť ďalej. Reformy v oblasti verejnej správy a podnikateľského prostredia sa odporúčajú aj krajinám ako napr. Estónsko, Fínsko, Francúzsko, Slovensko a Slovinsko.

Trhy práce

Vývoj nákladov práce celkovo prispel k obnoveniu rovnováhy bežných účtov v eurozóne. Zatiaľ čo v krajinách s prebytkom sa rast jednotkových nákladov práce a nominálnych odmien na zamestnanca zrýchlil, v krajinách, ktoré mali v čase krízy vysoký deficit bežného účtu, sa rast jednotkových nákladov práce aj nominálnych odmien na zamestnanca spomalil (pozri obrázok č. 11). V období rokov 2007 − 2012 zaznamenali výrazný pokles jednotkových nákladov práce v porovnaní s konkurenciou (t. j. reálnym efektívnym výmenným kurzom založeným na jednotkových nákladoch práce) zraniteľné krajiny ako Írsko, Grécko, Španielsko a Portugalsko, aj keď proces obnovovania rovnováhy si ešte vyžaduje ďalšie úsilie v Grécku a v menšej miere v Portugalsku (pozri Buti a Turrini, 2012[18]). V budúcnosti sa proces úpravy miezd ďalej podporí prebiehajúcimi reformami, najmä v oblasti stanovovania miezd, v krajinách ako napr. Grécko a Španielsko. Napríklad v Grécku sa stanovovanie miezd stalo decentralizovanejšie, zrušila sa doložka o zvýhodňovaní v prípade kolektívnych zmlúv na úrovni podnikov, ako aj mechanizmus rozširovania v prípade sektorových kolektívnych zmlúv, a vytvoril sa väčší priestor pre zamestnanecké rady na uzatváranie zmlúv na úrovni podnikov. Uzatváranie kolektívnych zmlúv na úrovni podnikov, ktoré sa odlišujú od sektorových zmlúv, sa uľahčilo aj v Španielsku. Treba však poznamenať, že pokles nominálnych odmien vždy nesprevádzal podobný vývoj indexu spotrebiteľských cien, či už v dôsledku toho, že vývoj na trhu práce sa úplne nepremietol na trh s výrobkami (napríklad z toho dôvodu, že na trhu s výrobkami neexistujú dostatočne konkurenčné podmienky), alebo toho, že sa zvýšili nemzdové náklady práce (dane, kapitálové náklady, energia, pozri aj predchádzajúci text v rámčeku), čo predstavuje prekážku pre potenciálne zlepšenie nákladovej konkurencieschopnosti.

Obrázok č. 11 Jednotkové náklady práce a nominálne odmeny na zamestnanca v krajinách eurozóny, ktoré mali prebytok alebo deficit

Zdroj: útvary Komisie

Vývoj nákladov práce svedčí aj o začínajúcom procese prerozdeľovania zdrojov. V zraniteľných krajinách sa nominálne mzdy v neobchodovateľnom sektore znížili o čosi výraznejšie ako v obchodovateľnom sektore (napr. Buti a Turrini, 2012; Európska komisia, 2012), čo je tendencia vytvárajúca podmienky potrebné na presun pracovnej sily smerom k obchodovateľnému sektoru. Toto prerozdelenie je mimoriadne dôležité pre udržateľné zlepšenie vonkajších pozícií v krajinách, ktorých čisté investície za posledné roky zaznamenali z veľkej časti záporné hodnoty. Proces prerozdeľovania pracovnej sily však musia podporiť prispôsobivejšie trhy práce. V niektorých krajinách ešte stále rigidné a segmentované trhy práce brzdia prerozdeľovanie, najmä pokiaľ ide o opätovné zamestnávanie pracovníkov, ktorí boli v období úpravy prepustení a v súčasnosti narážajú na veľké prekážky, ktoré im sťažujú opätovnú integráciu na trh práce. V mnohých krajinách eurozóny s menej flexibilným regulačným prostredím sa nedávno zaviedli alebo uskutočnili reformy na podporu úpravy a prekonanie segmentácie trhu práce. V krajinách, ktoré v minulosti charakterizovali prísne právne predpisy o ochrane zamestnancov, sa zlepšila flexibilita v prípade ukončenia činnosti podnikov. Španielsko prijalo v rokoch 2010 a 2011 reformy týkajúce sa stanovovania predpisov o spravodlivom prepúšťaní a výšky odstupného. Cieľom reformy trhu práce, ktorá sa uskutočnila v Taliansku v roku 2012, bolo zlepšiť flexibilitu v prípade ukončenia činnosti podnikov prepracovaním predpisov o prepúšťaní, najmä obmedzením opätovného zamestnávania, stanovením hornej hranice doplatkov miezd v prípade nespravodlivého prepustenia a urýchlením procesu urovnávania sporov a zároveň lepšou reguláciou flexibility pri vstupe zavedením negatívnych stimulov pre uzatváranie dočasných a atypických zmlúv. Slovinsko prijalo reformu trhu práce, v rámci ktorej sa zamestnávateľ v prípade prepustenia oslobodzuje od povinnosti hľadať alternatívy zamestnania. Vo Francúzsku prebieha reforma, ktorej cieľom je v rámci modelu „flexiistoty“ čiastočne znížiť ochranu pracovníkov s trvalou pracovnou zmluvou, zároveň však poskytnúť určitú istotu. Prvoradé je zachovať dynamiku reformy na trhoch práce a uskutočniť zavedené reformy. Táto dynamika sa môže vystupňovať ešte aj ambicióznym vykonávaním opatrení, ktoré uľahčujú voľný pohyb pracovníkov na vnútornom trhu.

Rozsah korekcií v prípade relatívnych cien v obchodovateľnom a neobchodovateľnom sektore závisí od toho, do akej miery sa náklady práce prejavia na cenách, a teda aj od úrovne hospodárskej súťaže a trhovej sily podnikov v rôznych sektoroch. Keďže zraniteľné hospodárstva v eurozóne musia prijímať ceny na väčšine medzinárodných trhov, sledované výrazné zníženie nákladov práce bude viesť najmä k vyšším ziskom a maržiam pre podniky príslušného sektora a jeho vplyv na vývozné ceny môže byť relatívne slabý. Zvýšenie marží a teda neúplné premietnutie nákladov práce podporujú proces obnovovania rovnováhy tým, že sa stimuluje prerozdelenie zdrojov smerom k obchodovateľnému sektoru alebo presúvanie výrobnej kapacity (uvoľnenej v dôsledku poklesu domáceho dopytu). Toto neúplné premietnutie v neobchodovateľnom sektore je však potenciálnym zdrojom obáv, keďže môže poukazovať na skutočnosť, že v určitých sektoroch chýba hospodárska súťaž. Pokles cien neobchodovateľného tovaru v reakcii na pokles nákladov práce zvyšuje hospodársku efektívnosť. Ak sa zmierni vplyv zníženia nákladov práce na reálne disponibilné dôchodky, zmenšia sa aj sociálne dôsledky a zabráni sa prudšiemu poklesu domáceho dopytu. Pokles cien neobchodovateľného tovaru okrem toho vedie k zníženiu výrobných nákladov vyvážajúcich podnikov a teda prispieva k obnove rovnováhy hospodárstva.

Obrázok č. 12 Vývoj reálnych jednotkových nákladov práce a nezamestnanosť

Zdroj: útvary Komisie

Vývoj reálnych miezd prispieva aj k odstráneniu rozdielov v nezamestnanosti. Kríza mala na produkciu a zamestnanosť v členských štátoch eurozóny veľmi rozdielne účinky. Najviac zasiahnuté boli krajiny s najväčším poklesom domáceho dopytu v dôsledku obratu v trende na bežnom účte. Krajiny, ktoré mali v čase vypuknutia krízy veľký deficit bežného účtu, teraz obyčajne majú oveľa vyššiu nezamestnanosť (napr. Grécko, Španielsko). Skutočnosť, že dynamika jednotkových nákladov práce a miezd je v tejto skupine krajín v súčasnosti skôr slabšia, poukazuje na to, že v eurozóne nie je potrebná len obnova rovnováhy vonkajších pozícií, ale aj odstránenie rozdielov v nezamestnanosti. Ako vidieť na obrázku č. 12, krajiny s vyššou nezamestnanosťou v roku 2010 zaznamenali pomalší rast reálnych jednotkových nákladov práce, čo znamená, že reálne mzdy sa zvyšujú pomalšie ako produktivita práce. Tento proces by mal uľahčiť absorbovanie veľkého množstva nezamestnaných, ktoré existuje v niektorých krajinách, aj keď sa dá spochybniť, či tempo prispôsobovania reálnych miezd v niektorých krajinách zodpovedá veľkosti výzvy.

Existuje riziko, že nezamestnanosť nadobudne štrukturálny charakter. Ak nedôjde k účinnej a rýchlej absorpcii cyklickej nezamestnanosti, mohlo by dôjsť k hysteréznym účinkom, čo by znamenalo, že nezamestnanosť sa zakorení a bude menej reagovať na dynamiku miezd. V niektorých krajinách eurozóny sa výrazne zvýšila štrukturálna nezamestnanosť. Mohlo by to viesť k strate ľudského kapitálu a k zníženiu potenciálneho príspevku práce k rastu. Na to, aby sa odvrátilo riziko hysterézy, sú potrebné daňové systémy a systémy dávok sociálneho zabezpečenia a aktívne politiky trhu práce, ktoré ponúkajú stimuly pre nezamestnaných, aby sa zamestnali, a vytvorenie efektívnej infraštruktúry na zosúladenie dopytu a ponuky na trhu práce (napr. účinné verejné služby zamestnanosti, primerané príležitosti v oblasti odbornej prípravy a rekvalifikácie). Okrem toho využívanie dobre koncipovaných dotácií pracovných miest by pomohlo podporiť dopyt po určitých kategóriách pracovnej sily, ktoré sú vystavené riziku dlhodobej nezamestnanosti a vylúčenia z ekonomicky aktívneho obyvateľstva (napr. mladí pracovníci alebo starší pracovníci vylúčení z pracovného života).

* Premenné uvedené v záveroch Európskej rady z marca 2011 v texte o Pakte Euro Plus.

** Údaje z výkazov o finančných výsledkoch domácich stredných a malých bánk a inštitúcií pod zahraničnou kontrolou za Nemecko nie sú k dispozícii.

*** ISIC Rev. 3 kódy L − P.

**** ISIC Rev. 3 kódy A − K.

Zdroje: útvary Komisie, Eurostat, ECB

[1] COM(2012) 777 final.

[2] COM(2012) 750 final.

[3] T. j. v čase nadobudnutia účinnosti revidovaného nariadenia (ES) č. 1467/97.

[4] Pozri okienko I.4 Prognóza Európskej komisie z jari.

[5] Revidované nariadenie (ES) č. 1466/97.

[6] Znižovanie výdavkov je ovplyvňované zásahmi štátu vo finančnom sektore.

[7] Viac podrobností o ukazovateli S1 možno nájsť v kapitole 1.3 Správy o fiškálnej udržateľnosti na rok 2012, European Economy 8|2012 http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2012/pdf/ee-2012-8_en.pdf.

[8] Viac podrobností o ukazovateli S2 možno nájsť v kapitole 1.3 Správy o fiškálnej udržateľnosti na rok 2012.

[9] Pozri referenčné a rizikové scenáre pracovnej skupiny pre starnutie uvedené v správe o starnutí obyvateľstva z roku 2012 dostupnej na tejto stránke: http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2012/2012-ageing-report_en.htm.

[10] Pozri Závery Európskej rady z 21. júla 2011.

[11] Európska komisia (2013): „Drivers of diverging financing across member states’“, Štvrťročná správa o eurozóne, zväzok 12, vydanie 1.

[12] Pozri Zelenú knihu o dlhodobom financovaní európskeho hospodárstva, COM(2013) 150 final.

[13] Pozri „Assessing the private sector deleveraging dynamics“ (Dynamika znižovania zadlženosti súkromného sektora), Quarterly report on the euro area (Štvrťročná správa o eurozóne), zv. 12 vydanie 1, marec 2013.

[14] Buti, M. a A. Turrini (2012), „Slow but steady? External adjustment within the Eurozone starts working“ (Pomaly, ale isto, vonkajšia úprava začína v eurozóne prinášať ovocie), VoxEU.org, 12. november.

[15] Európska komisia (2012), „Current Account Surpluses in the EU“, European Economy, 9 (Prebytky bežného účtu v EÚ, Európske hospodárstvo, 9).

[16] OECD (2012). Economic Policy Reforms 2012 (Reformy hospodárskej politiky 2012). Going for Growth (Na ceste k rastu). Paríž, OECD.

[17] Andrews, D. a F. Cingano (2012), „Public Policy and Resource Allocation: Evidence from Firms in OECD countries“, OECD Economics Department Working Papers, č. 996, OECD, Paríž.

[18] Buti, M. a A. Turrini (2012), „Slow but steady? External adjustment within the Eurozone starts working“ (Pomaly, ale isto, vonkajšia úprava začína v eurozóne prinášať ovocie), VoxEU.org, 12. november.