Smernicou sa upravujú práva podozrivých a obvinených osôb na prístup k obhajcovi bez ohľadu na to, či sú pozbavené osobnej slobody. Týka sa aj práva osôb pozbavených osobnej slobody komunikovať so svojou rodinou, príbuznými, inými tretími osobami a s konzulárnymi úradmi. V smernici sa zlučujú dve opatrenia, ktoré boli pôvodne predložené v pláne ako dva samostatné návrhy: i) právo na právne poradenstvo (súčasť opatrenia C v rámci plánu) a ii) právo komunikovať s príbuznými, zamestnávateľmi a konzulárnymi úradmi (opatrenie D plánu).

V článku 2 ods. 1 sa uvádza, že smernica sa vzťahuje na podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní od chvíle, keď boli príslušnými orgánmi členského štátu prostredníctvom úradného oznámenia alebo inak upovedomené, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, a to bez ohľadu na to, či boli pozbavené osobnej slobody. Smernica sa uplatňuje do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o tom, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, a to vrátane uloženia trestu a rozhodnutia o prípadnom opravnom prostriedku. Podľa článku 2 ods. 2 sa smernica vzťahuje aj na osoby, na ktoré sa vzťahuje konanie o európskom zatykači (ďalej len „vyžiadané osoby“) od momentu ich zadržania vo vykonávajúcom členskom štáte.

Hlavným cieľom Komisie bolo zabezpečiť, aby všetky členské štáty transponovali požiadavky smernice do svojho vnútroštátneho práva, a tým v celej Európskej únii zabezpečiť ochranu práv, ktoré smernica obsahuje. Transpozícia smernice je základným predpokladom správneho posúdenia rozsahu, v akom členské štáty prijali potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu so smernicou.

Podľa článku 15 smernice mali členské štáty transponovať smernicu do vnútroštátneho práva do 27. novembra 2016. Ku dňu uplynutia transpozičného obdobia deväť členských štátov neoznámilo Komisii potrebné opatrenia: Bulharsko, Cyprus, Francúzsko, Grécko, Chorvátsko, Luxembursko, Nemecko, Slovinsko a Slovensko. Komisia sa preto v januári 2017 rozhodla začať konanie o nesplnení povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ proti týmto deviatim členským štátom z dôvodu neoznámenia transpozičných opatrení. Medzitým všetky členské štáty oznámili úplnú transpozíciu. Konanie o nesplnení povinnosti stále pokračuje, pretože neboli transponované všetky ustanovenia smernice.

Veľká väčšina členských štátov dodržala toto ustanovenie a dva členské štáty ho transponovali doslovne. Pri iných členských štátoch možno dospieť k záveru, že transpozícia bola správna, pretože v zákone sa buď: i) osobitne uvádzajú úkony na obstaranie dôkazov uvedené v článku 3 ods. 3 písm. c) smernice; alebo ii) sa právo zabezpečuje prostredníctvom ustanovení so širokým rozsahom pôsobnosti, ktoré zabezpečujú právo na prístup k obhajcovi od začiatku konania alebo v ktoromkoľvek štádiu konania, alebo ktoré odkazujú na akýkoľvek vyšetrovací úkon. V prípade malého počtu členských štátov však dôvody, ktoré viedli k čiastočnej transpozícii článku 2 ods. 1 smernice, ovplyvnili aj transpozíciu článku 3 ods. 2 písm. b) smernice (pozri bod 3.2.1).

Toto ustanovenie obsahuje pravidlá o úrovni povinnosti členských štátov uľahčovať prístup podozrivých a obvinených osôb k obhajcovi. Aj keď sa smernica uplatňuje bez ohľadu na to, či sú dané osoby pozbavené osobnej slobody (článok 2 ods. 1 prvá veta), v článku 3 ods. 4 sa rozlišuje medzi situáciou osôb pozbavených osobnej slobody a osôb, ktoré neboli pozbavené osobnej slobody. V prípade osôb, ktorých sloboda nie je obmedzená, sa členské štáty musia snažiť sprístupniť všeobecné informácie, ktoré im uľahčia získanie obhajcu; v prípade osôb, ktoré sú pozbavené osobnej slobody, je úroveň povinností členských štátov vyššia. V druhom prípade musia členské štáty prijať potrebné opatrenia na to, aby zabezpečili, že podozrivé alebo obvinené osoby pozbavené slobody majú možnosť účinne vykonávať svoje právo na prístup k obhajcovi.

V 16 členských štátoch je však účinnosť účasti obhajcu sporná. Mnohé z nich obhajcovi umožňujú účasť až na konci výsluchu. To by mohlo spôsobiť problémy, najmä v zložitejších prípadoch, keď je výsluch rozsiahly. Obhajcovia nemusia mať možnosť položiť svoje otázky priamo vypočúvanej osobe a môžu ich klásť len prostredníctvom orgánu, ktorý vedie výsluch. Obmedzenia sa môžu vzťahovať aj na predkladanie žiadostí, pripomienok a výhrad prokurátorovi. V niektorých členských štátoch sa tieto obmedzenia v právnych predpisoch kombinujú. V jednom členskom štáte sa v právnych predpisoch účasť obhajcu vôbec neuvádza, s výnimkou zasadnutí súdu, na ktorých môže obhajca klásť otázky po prokurátorovi a znalcovi.

V článku 3 ods. 3 písm. b) smernice sa stanovuje právo podozrivých alebo obvinených osôb na to, aby boli ich obhajcovia prítomní pri výsluchu a účinne sa na ňom zúčastňovali. Hoci takáto účasť musí byť v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva, týmito postupmi nesmie byť dotknutý účinný výkon a podstata dotknutého práva. Pojem účinnej účasti je ďalej vysvetlený v odôvodnení 25 smernice ako možnosť, aby obhajca mohol klásť otázky, požadovať vysvetlenie a vydávať vyhlásenia, ktoré by sa mali zaznamenať v súlade s vnútroštátnym právom. Skutočnosť, že sa obhajca zúčastnil, je potrebné zaznamenať.

Napokon, niektoré členské štáty stanovili lehoty na to, aby sa obhajca dostavil, pričom právne predpisy v týchto krajinách umožňujú výsluch alebo obstarávanie dôkazov v zmysle článku 3 ods. 3 písm. c) smernice bez obhajcu alebo bez jasného vzdania sa práva. V niektorých právnych predpisoch sú takéto lehoty kratšie ako dve hodiny alebo – v prípade jedného členského štátu – dokonca jedna hodina. Tým vzniká značný priestor na pokračovanie vo výsluchu alebo v obstarávaní dôkazov v neprítomnosti obhajcu alebo bez jasného vzdania sa práva, dôsledkom čoho je široká výnimka, ktorá sa v smernici nestanovuje, čo ovplyvňuje súlad.

V 15 členských štátoch možnosti výnimky nemajú súvis s požiadavkami stanovenými v článku 3 ods. 6 písm. a) a b) smernice a nezodpovedajú scenárom stanoveným v smernici. Podozrivé a obvinené osoby môžu preto byť ponechané v neistote, teda bez akejkoľvek záruky, že k výsluchu alebo k obstarávaniu dôkazov v zmysle článku 3 ods. 3 písm. c) by bez prítomnosti obhajcu došlo len v prípade, že sa osoba vzdá daného práva za podmienok stanovených v článku 9 smernice (pozri bod 3.9). Vo vnútroštátnych právnych predpisoch nachádzame odkazy na „neprimerané predĺženie času zaistenia“, prípady „vyššej moci“, „nebezpečnosť“ odkladu vyšetrovacích úkonov, prítomnosť obhajcu počas výsluchu, „ktorý už mohol začať“, a pomerne nejasné podmienky, ako napríklad „opodstatnené dôvody“. V právnych predpisoch rôznych členských štátov sa uvádza, že neprítomnosť obhajcu počas vyšetrovania nebráni výkonu procesných úkonov, ak existuje dôkaz, že obhajca bol informovaný o dátume a hodine tohto úkonu. Medzi ďalšie príklady patria ustanovenia o tom, že obhajca nemusí byť prítomný pri vyšetrovacom úkone, ak „úkon nemožno odložiť“ a ak „oznámenie o úkone nie je možné poskytnúť“.

Iba päť členských štátov sa rozhodlo nevyužiť žiadnu z týchto možností výnimky. Výnimky boli zistené v 20 ďalších členských štátoch, pričom boli odôvodnené rizikami pre jednotlivcov alebo potrebami vyšetrovania. Správnosť transpozície smernice je však nespochybniteľná iba v malom počte týchto členských štátov, čo znamená, že v niektorých sa zistili potenciálne problémy týkajúce sa súladu. Pri detailnejšom pohľade, je zrejmé, že niektoré výnimky, ktoré tieto členské štáty stanovujú, sú v súlade so smernicou, zatiaľ čo iné vzbudzujú obavy. Napríklad vo vnútroštátnych právnych predpisoch týkajúcich sa situácií opísaných v článku 3 ods. 6 sa nemusí jasne uvádzať, že všetky výnimky by sa mali uplatňovať iba za výnimočných okolností a v odôvodnenom rozsahu vzhľadom na konkrétne okolnosti prípadu.

V článku 3 ods. 6 smernice sa povoľujú dočasné výnimky z práva na prístup k obhajcovi. Výsluch podozrivej alebo obvinenej osoby alebo obstarávanie dôkazov v zmysle článku 3 ods. 3 písm. c) smernice sa umožňuje za výnimočných okolností a výlučne v predsúdnom konaní. Na tomto základe môžu členské štáty stanoviť dočasné výnimky, ak je to s ohľadom na konkrétne okolnosti prípadu opodstatnené niektorým z týchto závažných dôvodov:

Túto možnosť využilo iba päť členských štátov. Dva z nich doslovne prebrali znenie smernice do svojich právnych predpisov. V ďalších troch členských štátoch právne predpisy umožňujú výsluch osoby, čo nie je v súlade so smernicou. Obavy vyvolávajú aj niektoré ďalšie prvky. Po prvé, možnosť výnimky nie je vždy obmedzená na predsúdne konanie stanovené v smernici. Po druhé, výnimočná a dočasná povaha výnimiek je otázna a po tretie, niektoré z príslušných zákonov umožňujú, aby podozrivej alebo obvinenej osobe poskytovali pomoc osoby, ktoré podľa vnútroštátneho práva nie sú obhajcami.

Toto ustanovenie umožňuje dočasné výnimky z dôvodu geografickej vzdialenosti podozrivej alebo obvinenej osoby. Členskému štátu umožňuje odchýliť sa od článku 3 ods. 2 písm. c) smernice, iba ak nie je možné zaistiť právo na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu po pozbavení slobody. Za týchto okolností sa počas uplatňovania dočasnej výnimky nemôže uskutočniť výsluch podozrivej alebo obvinenej osoby ani obstarávanie dôkazov v zmysle článku 3 ods. 3 písm. c) smernice (pozri aj odôvodnenie 30).

3.5.1.Všeobecná zásada – článok 5 ods. 1

V článku 5 ods. 1 smernice sa stanovuje právo, aby podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré boli pozbavené osobnej slobody, mali právo, aby o tom bola bez zbytočného odkladu informovaná aspoň jedna osoba, ktorú určia, napríklad príbuzný alebo zamestnávateľ, ak si to želajú

Problém čiastočnej transpozície sa zistil v 11 členských štátoch. V mnohých z týchto členských štátov nie je jasné, či je tretia osoba informovaná bez zbytočného odkladu. V niektorých členských štátoch sa právo na informovanie tretej osoby obmedzuje na určité situácie pozbavenia osobnej slobody alebo na určité kategórie podozrivých alebo obvinených osôb. V niektorých členských štátoch mali obmedzenia osobnej pôsobnosti zistené v súvislosti s článkom 2 ods. 1 smernice vplyv aj na transpozíciu článku 5 ods. 1. Ďalším problémom je, že požiadavky smernice sa odrážajú iba v ustanoveniach týkajúcich sa informácií, ktoré sa majú poskytnúť podozrivej alebo obvinenej osobe.

Správnosť transpozície je pochybná aj v niektorých ďalších členských štátoch. Je to preto, že existujú obmedzenia, pokiaľ ide o to, kto môže byť informovaný o pozbavení osobnej slobody, alebo preto, že tretie osoby sú informované nezávisle od želania osoby pozbavenej slobody.

3.5.2.Dočasné výnimky – článok 5 ods. 3

V článku 5 ods. 3 smernice sa povoľujú dočasné výnimky z práva na informovanie tretej osoby (vrátane prípadov týkajúcich sa detí, pozri bod 3.5.3), ak je to odôvodnené na základe konkrétnych okolností prípadu, pre jeden z týchto závažných dôvodov:

a)naliehavá potreba odvrátiť vážne nepriaznivé dôsledky pre život, slobodu alebo fyzickú integritu osoby;

b)naliehavá potreba zabrániť situácii, keď by mohlo byť podstatne ohrozené trestné konanie.

Takéto možnosti odchýlky existujú v právnych predpisoch 18 členských štátov. Z posúdenia vnútroštátnych vykonávacích opatrení vyplýva, že článok 5 ods. 3 je jedným z ustanovení s najvyššou mierou rozdielov medzi členskými štátmi.

Niekoľko členských štátov povoľuje zamietnutie v prípadoch zodpovedajúcich dôvodom stanoveným v smernici. Niektoré ďalšie členské štáty však stanovujú výnimky, ktoré podliehajú podobným podmienkam, ako sa stanovujú v smernici, no menej obmedzujúcim. Iné členské štáty majú ešte miernejšie podmienky, ktoré umožňujú odoprieť právo informovať tretiu osobu, ako je napríklad potreba „zistiť pravdu v trestnom konaní“ alebo situácie, v ktorých by oznámenie „malo vplyv na trestné konanie“, predstavovalo by „ závažnú prekážku vyšetrovania“ alebo by bránilo „objasneniu a vyšetreniu prípadu“. Odôvodnenie odmietnutia by mohlo vyplývať aj z potreby „zabezpečiť splnenie účelu dôležitého úkonu“, „zabrániť trestnému činu“ alebo zabrániť „narušeniu účelu zaistenia“. Ďalšie dôvody uvedené vo vnútroštátnych právnych predpisoch sú aj „neprimerané ťažkosti“, „neprekonateľné okolnosti“, vágne „opodstatnené dôvody“ či „akékoľvek iné dôvody“.

3.5.3.Osobitosti týkajúce sa detí – článok 5 ods. 2 a 4

V článkoch 5 ods. 2 a 4 smernice sa stanovujú osobitné pravidlá týkajúce sa detí (vymedzené ako osoby mladšie ako 18 rokov). Podľa článku 5 ods. 2 smernice musí byť o pozbavení osobnej slobody a o dôvodoch, ktoré s tým súvisia, čo najskôr informovaný nositeľ rodičovských práv a povinností, pokiaľ to nie je v rozpore s najlepším záujmom dieťaťa, pričom v takom prípade je informovaná iná vhodná dospelá osoba. V prípadoch, keď sa uplatňujú dočasné výnimky, musí byť o pozbavení osobnej slobody dieťaťa bez zbytočného odkladu informovaný orgán zodpovedný za ochranu záujmu detí (článok 5 ods. 4 smernice). Cieľom tohto ustanovenia je zabrániť prípadom zadržiavania detí bez možnosti komunikácie.

Vo všetkých členských štátoch existujú osobitné pravidlá obsahujúce osobitné záruky pre deti. Právne predpisy v desiatich členských štátoch umožňujú informovanie iného vhodného dospelého, ak by informovanie nositeľa rodičovských práv a povinností bolo proti najlepšiemu záujmu dieťaťa. Príkladom takýchto osôb môže byť iná vhodná dospelá osoba, ktorú môže dieťa uviesť, orgán na ochranu maloletých alebo opatrovník ad litem (t. j. opatrovník stanovený súdom). V mnohých ďalších členských štátoch právne predpisy nestanovujú jasný mechanizmus na zohľadnenie najlepšieho záujmu dieťaťa. V troch členských štátoch z právnych predpisov jasne nevyplýva, že k informovaniu by malo dôjsť čo najskôr. V súvislosti s deťmi navyše v menšom počte členských štátov došlo k neúplnej transpozícii, v dôsledku zúženia rozsahu pôsobnosti, pričom sa zohľadnili iba deti, ktoré sú formálne obvinené podľa vnútroštátneho práva alebo obvinené a vypočúvané. V jednom členskom štáte sú maloleté osoby vo veku od 16 do 18 rokov zahrnuté do všeobecného režimu, ktorý sa uplatňuje na dospelých, čo znamená, že sa na ne nevzťahuje osobitné zaobchádzanie stanovené v článku 5 ods. 2 smernice.

Vo viacerých členských štátoch je možná výnimka z informovania nositeľa rodičovských práv a povinností, ak si dieťa neželá, aby k jeho informovaniu došlo. Takáto výnimka nie je v smernici stanovená. V právnych predpisoch jedného členského štátu sa stanovuje výnimka z oznamovacej povinnosti, ktorá umožňuje odložiť oznamovaciu povinnosť nielen vtedy, ak je to v rozpore s najlepšími záujmami dieťaťa, ale aj „ak existujú iné dôvody“.

Polovica členských štátov nepovoľuje výnimku z práva na informovanie nositeľa rodičovských práv a povinností alebo inej vhodnej dospelej osoby o pozbavení osobnej slobody dieťaťa podľa článku 5 ods. 2 smernice, zatiaľ čo druhá polovica takúto výnimku umožňuje. Vo väčšine právnych predpisov v tejto poslednej uvedenej skupine členských štátov sa poskytujú záruky stanovené v článku 5 ods. 4, zatiaľ čo dva členské štáty tieto požiadavky netransponovali vôbec. V inom členskom štáte sa v právnych predpisoch jasne nevyžaduje, aby bol orgán zodpovedný za ochranu záujmu detí informovaný bez zbytočného odkladu.

Jeden členský štát povoľuje výnimku z povinnosti informovať orgán zodpovedný za ochranu záujmu detí, ak by to „ohrozilo splnenie účelu dôležitého úkonu“ alebo ak by takéto oznámenie spôsobilo „neprimerané ťažkosti“.

3.6.Právo na komunikáciu s tretími osobami počas pozbavenia osobnej slobody (článok 6)

V článku 6 smernice sa stanovuje povinnosť zabezpečiť, aby podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré boli pozbavené osobnej slobody, mali právo bez zbytočného odkladu komunikovať aspoň s jednou treťou osobou, ktorú určia, napríklad s príbuzným (článok 6 ods. 1). Výkon tohto práva však môže byť obmedzený alebo odložený s ohľadom na nevyhnutné požiadavky alebo primerané operatívne požiadavky (článok 6 ods. 2).

V právnych predpisoch všetkých členských štátov sa stanovuje právo na komunikáciu počas pozbavenia osobnej slobody. V takýchto pravidlách sa môže stanovovať všeobecná zásada alebo podrobné pravidlá týkajúce sa času a frekvencie komunikácie alebo konkrétnych komunikačných prostriedkov, ako je použitie telefónu, návštevy alebo písomná komunikácia. Príslušné právne predpisy sú často obsiahnuté nielen v zákonoch týkajúcich sa trestného konania, ale aj v predpisoch týkajúcich sa správy nápravných zariadení.

Existujú však obavy, že mnoho členských štátov: i) nezabezpečuje, aby sa právo na komunikáciu s tretími osobami mohlo uplatňovať bez zbytočného odkladu, a to aj počas pozbavenia osobnej slobody políciou; a ii) obmedzujú rozsah pôsobnosti ustanovenia takým spôsobom, ktorý sa v smernici nepredpokladá Aj keď možnosti obmedzenia alebo odloženia práva poskytujú členským štátom pomerne veľkú mieru voľnej úvahy, právne predpisy v niektorých štátoch môžu vyvolať obavy, napríklad preto, že sa príliš obmedzuje počet alebo trvanie kontaktov s tretími osobami alebo sa dokonca úplne zakazuje, a to bez jasných podmienok.