[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV |

Brusel, 21.11.2007

KOM(2007) 721 v konečnom znení

OZNÁMENIE KOMISIE RADE, EURÓPSKEMU PARLAMENTU, EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU, VÝBORU REGIÓNOV A EURÓPSKEJ CENTRÁLNEJ BANKE

Hospodárstvo EÚ: Hodnotenie výsledkov za rok 2007 Posunutie hraníc európskej produktivity {SEK(2007) 1507}

OZNÁMENIE KOMISIE RADE, EURÓPSKEMU PARLAMENTU, EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU, VÝBORU REGIÓNOV A EURÓPSKEJ CENTRÁLNEJ BANKE

Hospodárstvo EÚ: Hodnotenie výsledkov za rok 2007 Posunutie hraníc európskej produktivity

Európska únia v je celej svojej rozmanitosti jedným z najpokročilejších a najproduktívnejších hospodárstiev na svete. V produktivite na pracovníka a reálnom príjme na obyvateľa dosahuje Európska únia popredné miesta vo svetovom rebríčku. Hoci sú členské štáty, ktoré nedávno pristúpili k EÚ, ešte značný kus cesty vzdialené od vyspelejších trhových hospodárstiev ostatných členov EÚ, rýchlo ich však dobiehajú – stimulované nepretržitým prílivom priamych zahraničných investícií ako aj kohéznou politikou EÚ a podporované prijatými riadnymi právnymi, regulačnými a inštitucionálnymi infraštruktúrami, ktoré sú znakom riadne fungujúcich trhových hospodárstiev.

Medzi životnou úrovňou v Európskej únii a najrozvinutejším hospodárstvom na svete – Spojenými štátmi – však stále pretrvávajú značné rozdiely. Po období rýchleho približovania v 50. a 60. rokoch minulého storočia sa tento proces začiatkom 70. rokov minulého storočia zastavil. Dnes je životná úroveň v EÚ, meraná podľa HDP na obyvateľa, stále o 1/3 nižšia než v USA – a to aj napriek tomu, že sa v EÚ na trhu práce v posledných rokoch zvýšil počet pracovníkov v produktívnom veku.

Príčina tohto javu spočíva v rozdieloch vo vývoji produktivity. Napriek jasným rozdielom medzi členskými štátmi EÚ sa rast produktivity – podľa všetkých dostupných meradiel, t. j. na odpracované hodiny, na zamestnanca alebo vo vzťahu ku kombinácii jednotlivých faktorov vrátane práce a kapitálu – v Európskej únii od polovice 90. rokov minulého storočia skutočne spomalil, zatiaľ čo v Spojených štátoch výrazne vzrástol. Napríklad rast produktivity práce na hodinu sa znížil v EÚ-15 z 2 % v rokoch 1981 – 1995 na 1,5 % v rokoch 1995 – 2000 a na 1 % v rokoch 2000 – 2005. Naproti tomu USA zaznamenali značné zlepšenie produktivity, ktorej priemerný ročný rast v rovnakom období sa zvýšil z 1,25 %, na 2 % a potom takmer na 2,5 %.

Keď európski vodcovia v marci 2000 prijali lisabonskú stratégiu, prikladali najväčšiu dôležitosť zlepšeniu výkonu produktivity EÚ a dosiahnutiu výrazného rastu zamestnanosti. Uvedené ciele sa môžu zhrnúť v týchto heslách: prechod k „hospodárstvu založenému na vedomostiach“ a vytváranie „viacerých a lepších pracovných príležitostí“. Zamestnanosť sa od toho obdobia vyvíja naozaj sľubne. Miera zamestnanosti v EÚ-15 sa od roku 1995 zvýšila na 60 až 66 % a miera nezamestnanosti poklesla z viac než 10 % na takmer 7 % čo je úroveň, ktorá nebola zaznamenaná dlhé roky. Je zrejmé, že politiky na trhu práce na podporu výraznejšieho rastu zamestnanosti sa vyplatili, zatiaľ čo politiky na zvýšenie produktivity vrátane opatrení na podporu investícií do ľudského kapitálu, regulačnej reformy a podnikateľskej sféry a inovácií boli dosiaľ menej účinné alebo sa ich výsledky nestačili v krátkom čase ešte prejaviť.

Zlepšenie produktivity ide ruka v ruke so zvýšením zamestnanosti. Pokušenie pripisovať nedávny „zázrak“ v oblasti zamestnanosti zníženiu produktivity a chápať zníženú produktivitu ako cenu za rast zamestnanosti je očividne veľké. Pokiaľ má rýchly rast zamestnanosti za následok nižšie využitie kapitálu na zamestnanca a pokiaľ je zamestnané väčšie množstvo menej kvalifikovaných pracovníkov, môže dôjsť ku konfliktu cieľov medzi väčším počtom pracovných miest a vyššou produktivitou. Tento kombinovaný efekt je však malý a takmer nepatrný v porovnaní s účinkom, ktorý je možné dosiahnuť vývojom a rozšírením nových technológií a osvedčenými pracovnými postupmi – za predpokladu, že budú naozaj vyvinuté a rozšírené rýchlo, čo zostáva výzvou predovšetkým pre rozvinutejšie členské štáty, ktoré síce vykazujú vysokú technologickú úroveň, avšak len pomaly reagujú na nové vývoje v oblasti technologickej špičky. Pokiaľ trhy práce a výrobkov dobre fungujú a technologický pokrok pokračuje, vysoký rast zamestnanosti je zlučiteľný s vysokým rastom produktivity.

Rast produktivity v EÚ sa od polovice roku 2005 zrýchlil. Je nádej, že toto zlepšenie nemá len cyklickú povahu, ale že je čiastočne podmienené aj štrukturálne, t. j. že sa nepripisuje výhradne rýchlejšiemu rozvoju. Je možné, že sa minulé reformy, ktoré sa zamerali na zvýšenie produktivity, konečne začnú vyplácať, v tomto prípade by nedávno pozorované urýchlenie produktivity mohlo mať čiastočne štrukturálnu povahu a mohlo by byť spojené s vyššou účinnosťou. Podľa správy o hospodárstve EÚ z roku 2007, ktorá sa zverejní spolu s týmto oznámením, je pri výklade potrebné odporučiť obozretnosť: dosiaľ sú k dispozícii len veľmi malé dôkazy o štrukturálnom urýchlení produktivity.

Produktivita EÚ by mohla značne vzrásť, ak sa bude podporovať inovácia, zvýšia sa investície do ľudského kapitálu a do kapitálu v oblasti informačných a komunikačných technológií, podporí sa hospodárska súťaž a zefektívni sa regulácia výrobkov, práce a finančných trhov. Tento aspekt sa zdôraznil v roku 2005 pri prepracovaní lisabonskej stratégie pre rast a zamestnanosť s väčším dôrazom na súhrnný integrovaný reformný balík, zodpovednosť jednotlivých členských štátov za záväzky vyplývajúce z reforiem a vyššiu komplementaritu medzi reformami uskutočnenými na úrovni EÚ a na vnútroštátnej úrovni. Trend od polovice 90. rokov minulého storočia naznačuje, že Európska únia ešte v plnej miere neprofitovala z revolúcie informačných technológií a z globálnej deľby práce spojenej s medzinárodnou hospodárskou integráciou. Z hodnotenia uskutočneného Komisiou a Radou vyplýva, že reformy pokročili, avšak ich tempo a intenzita sa medzi členskými štátmi líšia. Európska únia si už nemôže dovoliť nevyužiť príležitosti zamerané na urýchlenie rastu produktivity prostredníctvom štrukturálnych reforiem. Pretože obyvateľstvo starne a globálna konkurencia je stále výraznejšia, je vyššia produktivita nevyhnutná na zabezpečenie udržateľného hospodárskeho rastu v strednodobom až dlhodobom horizonte.[1]

1. HLAVNÉ ZISTENIA HODNOTENIA

V druhej polovici 90. rokov minulého storočia zaznamenala Európska únia pokles produktivity. Je to v ostrom protiklade s vývojom v Spojených štátoch. Trend v Európe je predovšetkým odrazom spomalenia, ktoré postihlo najmä dva veľké členské štáty eurozóny, Španielsko a Taliansko, zatiaľ čo ostatné veľké hospodárstva boli zasiahnuté v menšej miere. Na rozdiel od Španielska a Talianska unikli spracovateľské odvetvia v Nemecku a vo Francúzsku celkovému klesajúcemu trendu produktivity v 90. rokoch 20. storočia. Od prelomu storočí sa v EÚ nezaznamenal ďalší pokles v raste produktivity a od polovice roku 2005 produktivita dokonca rastie rýchlejšie. Vzhľadom na urýchlené oživenie je však nutné vychádzať z toho, že toto oživenie je podmienené čiastočne cyklicky, pretože dosiaľ nie je k dispozícii dostatočné množstvo údajov, ktoré by potvrdili štrukturálnu povahu oživenia.

Rozsah rozdielu v raste produktivity medzi EÚ a USA od roku 1995 vychádza z odlišných tendencií v celkovej produktivite faktorov (TFP) – meradlo toho, ako účinne sú využívané všetky faktory vstupov, vrátane pracovnej sily, informačných a komunikačných zariadení (IKT kapitál) a konvenčného kapitálu (zariadenia a štruktúry). Rozdiely v raste kapitálu na zamestnanca hrajú v rozdieloch v produktivite medzi týmito dvoma hospodárstvami oveľa menšiu úlohu. Napriek tomu pri podrobnejšom rozpise kapitálových príspevkov v oblasti služieb možno v USA pozorovať posun od konvenčného kapitálu ku kapitálu spojenému s IKT, najmä v odvetví súkromných služieb, zatiaľ čo v Európe sa žiaden podobný trend nepozoruje. V miere, v ktorej sa kapitálom IKT zvyšuje produktivita, by tento posun mohol tiež pomôcť objasniť rastúci rozdiel v produktivite medzi týmito dvoma hospodárstvami.

Takmer všetky rozdiely v raste celkovej produktivity faktorov (TFP) voči USA je možné pripísať pomalému vývoju len v malom počte priemyselných odvetví, pričom kľúčový význam majú hospodárske štruktúry, porovnateľná veľkosť priemyselných odvetví a regulačné otázky. Podrobná analýza jednotlivých hospodárskych odvetví ukazuje, že sa to týka predovšetkým veľkoobchodu a maloobchodu, služieb v oblasti nehnuteľností a ostatných služieb obchodnej povahy, elektrických a optických prístrojov a zariadení (do tejto oblasti patrí aj odvetvie polovodičov ako najdôležitejší výrobca IKT) a v menšej miere finančných služieb. V porovnaní s USA je úroveň výdavkov v súkromnej sfére na výskum a vývoj IKT v Európe nízka, čo možno pripísať najmä odlišnostiam v priemyselnej štruktúre a menšej veľkosti sektora vyspelých technológií v EÚ. V prípade služieb obchodnej povahy a finančných služieb sa zdá, že význam majú regulačné otázky, najmä pravidlá vstupu a výstupu, zatiaľ čo slabá produktivita európskeho odvetvia veľkoobchodu a maloobchodu sa čiastočne vysvetľuje obmedzeným využívaním úspor z rozsahu. Výrazne lepšia než USA je EÚ v oblasti takzvaných sieťových odvetví, k čomu v posledných dvoch desaťročiach prispel rast efektívnosti, ktorý sa dosiahol prostredníctvom deregulácie.

Spomalenie produktivity EÚ bolo sprevádzané nebývalým rastom zamestnanosti. Otázka, či tieto dva fenomény spolu súvisia, je opodstatnená. Hospodárska história v povojnových rokoch ponúka určité potvrdenie konfliktu cieľov medzi produktivitou a zamestnanosťou. V 70. a 80. rokoch minulého storočia zažívala Európska únia relatívne rýchly nárast produktivity s veľmi pomalým rastom zamestnanosti, zatiaľ čo v Spojených štátoch dochádzalo naopak k rýchlemu rastu zamestnanosti a spomaleniu produktivity. Počas tohto obdobia výrazný rast cien ropy a s ním spojený skokový rast reálnych miezd v mnohých krajinách EÚ (pretože zamestnanci prenášali vyššie ceny energií prostredníctvom mzdových požiadaviek na zamestnávateľov) vyvolal substitúciu práce kapitálom, čo znamenalo, že rýchly rast produktivity bol spojený s masívnym prepúšťaním. Vysvetľovať tento fenomén ako konflikt cieľov medzi produktivitou a zamestnanosťou je síce správne, avšak v určitom zmysle môže byť zavádzajúce. Vyplýva to zo skúsenosti USA, ktoré od polovice 90. rokov 20. storočia vykazujú vysoký rast zamestnanosti a produktivity, a zdá sa, že to nie je prejav konfliktu cieľov medzi zamestnanosťou a produktivitou. Výrazný rast produktivity vychádzajúci z inovácií a lepších pracovných postupov, ktorými sa hospodársky výkon v USA v posledných desiatich rokoch vyznačoval, spôsobil, že sa práca i kapitál stali produktívnejšími a stimuloval sa tak dopyt po oboch týchto faktoroch. Inovácia tak v žiadnom prípade nemala škodlivý vplyv na zamestnanosť a bežne ani mať nebude – s výnimkou prípadu, keď sa inštitúcie trhu práce bránia zmene a trhové stimuly pre firmy, aby sa prispôsobili, sú slabé.

Rast zamestnanosti sa môže spojiť s určitými stratami produktivity, avšak účinok na celkový trend je malý. Niektoré reformy na trhu práce, ako napríklad zavedenie flexibilných pracovných zmlúv a pracovných modelov spolu s praxou vyjednávania miezd, ktorá má priaznivý vplyv na zamestnanosť, môžu viesť k určitej strate produktivity, pretože budú zamestnané menej produktívne skupiny pracovnej sily a klesne využitie kapitálu na zamestnanca. Potvrdzujú to empirické analýzy, hoci sa zdá, že tento účinok bude veľmi malý. Ekonometrické štúdie odhadujú relatívnu stratu produktivity pri danom raste zamestnanosti na 10 – 40 %, pričom podľa simulačných výpočtov pomocou makroekonometrického modelu QUEST GR ECFIN klesol rast produktivity približne o 20 % pri danom raste zamestnanosti. Ekonometrické odhady ukazujú, že politické opatrenia na zvýšenie perspektív na zamestnanosť u osôb, ktoré sa nachádzajú na okraji trhu práce – napr. daňové stimuly pre dočasnú prácu a prácu na čiastočný úväzok, cielené zníženie daní u málo kvalifikovaných a nízkopríjmových pracovníkov, dotácie na zamestnanosť, priame opatrenia na tvorbu pracovných miest a zamestnanecké výhody – mohli v období 2001 – 2006 v krajinách, v ktorých boli takéto politické opatrenia implementované, zvýšiť zamestnanosť o viac než 1 %; obmedzený negatívny vplyv na rast produktivity sa pohyboval okolo 0,25 % až 0,5 %, prípadne okolo 25 % nárastu zamestnanosti. Okrem toho v niektorých krajinách, ako napríklad v Taliansku a v Španielsku mohla mať na štatistiky produktivity práce negatívny vplyv legalizácia nelegálnych pracovníkov.

Nedávne vývoje v oblasti zamestnanosti a produktivity majú rôzne príčiny, avšak môžu obojstranne profitovať z celkovej stratégie na zvýšenie zamestnanosti a rastu. Najlepšie sa to dá dosiahnuť prostredníctvom politických opatrení na podporu „spoločnosti založenej na vedomostiach“, ktorá, ako ukazuje lisabonská stratégia pre rast a zamestnanosť, zaujíma v politickej agende Európskej únie popredné miesto. V tejto súvislosti členské štáty do svojich vnútroštátnych reformných programov zahrnuli rad politických opatrení na posilnenie rastu TFP. Opatrenia na zvýšenie produktivity pri súčasnej podpore zamestnanosti možno rozdeliť do troch skupín: (i) budovanie vedomostnej základne; (ii) posilnenie konkurencie; a (iii) zvýšenie flexibility.

i) Budovanie vedomostnej základne vyžaduje kvantitatívne a kvalitatívne zvýšenie investícií do výskumu a vývoja a ľudského kapitálu. Cieľom politiky je zmierniť rozdiel medzi Spojenými štátmi a Európskou úniou, pokiaľ ide o investície do výskumu a vývoja a ľudského kapitálu. USA investujú takmer 3 % HDP do výskumu a vývoja a viac ako 7 % do vzdelávania, v porovnaní s tým EÚ investuje takmer 2 % do výskumu a vývoja a 5,5 % do vzdelávania. Už pred prijatím lisabonskej stratégie v roku 2000 sa EÚ pokúšala vyriešiť tento problém, napríklad Bolonským procesom na vytvorenie Európskeho priestoru na vzdelávanie a harmonizované akademické kvalifikácie. Európsky výskumný priestor sa zameriava na prekonanie roztrieštenosti a na zvýšenie vedľajších účinkov investícií do výskumu a vývoja. Okrem toho sa členské štáty v rámci lisabonskej stratégie zaviazali k zvýšeniu výdajov na výskum a vývoj (z ktorých väčšina bude pochádzať zo súkromných zdrojov, čo je hlavným zdrojom rozdielu vo výdavkoch na výskum a vývoj medzi EÚ a USA), na dosiahnutie formálneho vzdelania a úroveň kvalifikácie pracovných síl.

Verejná podpora investícií do výskumu a vývoja a vzdelávania je motivovaná pozitívnymi účinkami týchto činností na blahobyt a rast. Simulačné výpočty s modelom QUEST poskytujú dôkaz, že opatrenia na podporu investícií do výskumu a vývoja by mohli značne zvýšiť hospodársky rast a rast produktivity. Konkrétne, ak by sa miera výskumu a vývoja zvýšila z 1,8 % HDP v roku 2005 na očakávaných 2,6 % HDP do roku 2010 (podľa cieľov stanovených vo vnútroštátnych reformných programoch členských štátov) HDP a produktivita by sa ročne zvýšili o 0,2 percentuálneho bodu. Pokiaľ sa zohľadnia aj cezhraničné pozitívne vplyvy, mohol by účinok byť dvojnásobný. Hoci celková zamestnanosť by zostala takmer neovplyvnená, došlo by k presunu v dopyte po málo kvalifikovaných pracovníkoch na vysoko kvalifikovaných pracovníkov a v spojení s týmto javom k relatívnemu nárastu mzdy pre vysoko kvalifikovaných pracovníkov, pretože ponuka vysoko kvalifikovaných pracovníkov je v krátkom až strednodobom horizonte neelastická.

Aby boli politiky v oblasti výskumu a vývoja účinné, musia sa splniť určité predpoklady . Pokiaľ sa nesplnia určité predpoklady, nemusia sa uvedené priaznivé účinky prejaviť. Napríklad by mohlo dôjsť k substitúcii, ak súkromný sektor využíva daňové úspory na vlastné zníženie nákladov. Tiež nie je isté, či vláda bude schopná vybrať projekty výskumu a vývoja, ktoré má zmysel rozvíjať, lepšie než súkromný sektor, hoci sa tento problém vyskytuje v malej miere, pokiaľ podpora prebieha vo forme daňových stimulov (namiesto cielených grantov). Avšak v prípade daňových stimulov existuje väčšie riziko čistých strát blahobytu, pretože štát dotuje investície do výskumu a vývoja, ktoré by sa aj tak museli uskutočniť. Tieto inštitucionálne riziká môžu byť menej relevantné, pokiaľ budú súkromní a verejní aktéri vo svojej činnosti podporovaní výhodnejšími rámcovými podmienkami – okrem iného účinnou ochranou práv duševného vlastníctva, vzdelanými a kvalifikovanými pracovnými silami, dobre fungujúcou konkurenciou a silnými väzbami medzi verejným a súkromným výskumom.

V celej Európskej únii musí byť navyše zabezpečený účinný a hospodárny systém vzdelávania. V niektorých štátoch sa zdá, že neúčinnosť vzdelávacieho systému je vysoká, pretože existujú dôkazy, že iné členské štáty dosahujú rovnaké výsledky so značne menšími zdrojmi – alebo inými slovami, že s podobnými zdrojmi možno dosiahnuť lepšie výsledky. To prináša obavy, pretože ľudský kapitál ako taký nie je len dôležitým určujúcim faktorom kvality pracovnej sily a produktivity, ale tiež preto, že môže zvýšiť inovačnú kapacitu hospodárstva. Najmä krajiny s vysokou technologickou úrovňou - a sem patrí veľké množstvo členských štátov EÚ – musia zlepšiť svoju schopnosť prijímať nové technológie, čo vyžaduje vyvinutie veľkého úsilia na udržanie a pokiaľ možno zlepšenie kvality vzdelávania, najmä vysokoškolského.

ii) Konkurencia má zásadný význam pre úroveň a rast produktivity. Konkurencia na trhu vyvíja na firmy inovačný tlak a zvýhodňuje fluktuáciu firiem tým, že nabáda konkurencieschopné firmy na vstup na trh a menej konkurencieschopné tlačí k ústupu z trhu. Obavy, že intenzívnejšia konkurencia odradí firmy od inovácií, pretože tlak na ziskové rozpätia sťaží vytvorenie požadovaných zdrojov, sa javia ako nepodložené, hoci z dostupných dôkazov vyplýva, že najviac inovatívnou firmou na trhu býva obvykle firma s dominantným postavením na trhu. Politiky EÚ zamerané na posilnenie konkurencie sú trojdielne a hoci ich prvotným cieľom nie je zvýšenie produktivity, napriek tomu k nemu značne prispievajú. Konkrétne, plne fungujúci jednotný trh stimuluje produktivitu tým, že firmy vo veľkej miere vystavuje zahraničnej konkurencii, umožňuje úspory z rozsahu (vrátane činností v oblasti výskumu a vývoja) a uľahčuje cezhraničný presun technológií a manažérskych schopností. Ako sa už uviedlo, liberalizácia a regulácia sieťových odvetví ako sú telekomunikácie, elektrická energia, plyn, poštové služby, železnice, cestná a letecká doprava k produktivite prispeli. Napokon samotná politika hospodárskej súťaže prispela k tomu, že sa znížili prekážky na vstupe a že sa zvýšili náklady protikonkurenčných postupov.

Empirické štúdie potvrdzujú očakávané pozitívne účinky otvorenia trhov konkurencii na produktivitu a rast, ale aj na zamestnanosť. Simulačné výpočty s QUEST na odhad vplyvu každej z týchto oblastí politiky, buď samostatne alebo v kombinácii s ostatnými, potvrdili potrebu zabezpečiť konkurenciu v celom hospodárstve. Z modelového výpočtu makroekonomického vplyvu reforiem na trhu výrobkov v období 1995 – 2003 možno vyvodiť pozitívny účinok vo výške takmer 1,5 % HDP, ktorý zahŕňa 1 % nárast zamestnanosti a 0,5 % nárast produktivity práce. To opäť potvrdzuje, že politiky, ktorých cieľom je zvýšiť produktivitu, môžu mať aj pozitívny vplyv na zamestnanosť, t. j. že niekedy predpokladaný konflikt cieľov medzi zamestnanosťou a produktivitou je nesprávny.

iii) Zvýšená flexibilita je potrebná na bezproblémové prispôsobenie výrobných štruktúr ďalšej špecializácii a diverzifikácii do nových oblastí s relatívnou komparatívnou výhodou. Posunutie technologickej hranice, ktorá je nutná na zachovanie konkurencieschopnosti v globálnom meradle, má svoju cenu, pretože vystavuje hospodárstvo štrukturálnej zmene. Schopnosť hospodárstva prispôsobiť sa má rozhodujúci význam, nielen preto, aby negatívne „šoky“ mohli byť zvládnuté bezproblémovo a bez vytvorenia stagnácie rastu, ale aj na zabezpečenie, že sa z technologickej zmeny získa čo najväčší úžitok. Avšak sa zdá, že v mnohých členských štátoch EÚ je schopnosť prispôsobiť sa veľmi obmedzená, na rozdiel od Spojených štátov, kde sa odhaduje, že takmer polovicu agregovaného rastu produktivity je možné odvodiť od relokácie zdrojov smerom k inovačným činnostiam. Ďalšou brzdou pre schopnosť EÚ prispôsobiť sa technologickej zmene je obmedzená flexibilita, ktorú umožňujú inštitúcie a predpisy na trhu práce. Najmä príliš ochranárska regulácia zamestnanosti a príliš vysoké minimálne mzdy môžu brániť mobilite pracovných síl. Štrukturálne prekážky vstupu na trh a expanzii podnikov celkovo prispievajú k rozdielu v produktivite medzi EÚ a USA.

V posledných rokoch prijali členské štáty EÚ opatrenia na uľahčenie mobility podnikov a pracovnej sily, avšak ďalšie a rozsiahlejšie opatrenia sú nevyhnutné. Opatrenia sa sústredili najmä na zníženie administratívnych nákladov pre nových účastníkov trhu a na zlepšenie prístupu malých a stredných podnikov k finančným zdrojom. Okrem toho niektoré členské štáty preskúmali svoje zákony o bankrote, aby podporili ochotu podstúpiť riziko. Potrebná je však určitá zdržanlivosť do tej miery, že politiky, ktoré sú zamerané na podniky určitej veľkosti (zvyčajne malé a stredné podniky), napr. znížené príspevky na sociálne zabezpečenie pod určitý prah zamestnanosti, by ich mohli odradiť od expandovania za prahy oprávnenosti – čo je nákladnejšie, pretože produktivita nových podnikov sa značne zlepšuje, keď rastú. V konečnom súčte by HDP mohol vzrásť o 1 %, ak sa znížia administratívne náklady európskych podnikov, ktoré sa podľa odhadov pohybujú medzi 3 % až 4 % HDP, o štvrtinu. Odstránením prekážok zemepisnej a profesijnej mobility pracovných síl sa podporí aj účinnejšie prideľovanie zdrojov a zvýši potenciál rastu a presun smerom k celoživotnému vzdelávaniu musí sprevádzať úspešný prechod k hospodárstvu založenému na vedomostiach.

2. ZÁVERY A HLAVNÉ POLITICKÉ DÔSLEDKY

Je potrebná zmena postoja. Globalizácia a revolúcia v oblasti informačných a komunikačných technológií spochybnili rad široko rozšírených presvedčení, napr. že len veľké krajiny a veľké podniky sa môžu stať vedúcou technologickou silou a že obchod je hlavným prostriedkom šírenia technológie. Ukázalo sa však, že malé krajiny môžu byť v určitých oblastiach vedúcou technologickou silou, že nové technológie sú často vyvíjané a zavádzané malými začínajúcimi podnikmi a že hlavným prostriedkom šírenia technológie je medzinárodná mobilita výskumných pracovníkov a finančného kapitálu, a nie obchod.

V súčasnosti sa objavuje široká zhoda o tom, čím sa brzdí rast produktivity a aké sú potrebné opatrenia na jej zvýšenie. Obmedzenia týkajúce sa trhov práce a výrobkov, nedostatočná otvorenosť pre zahraničné priame investície a prekážky vstupu na trh nových technológií alebo vytváranie nových technológií a ich šírenie môžu z dlhodobejšieho hľadiska predstavovať hlavné prekážky rastu produktivity. Regulácia trhu výrobkov, ktorá je naklonená hospodárskej súťaži, činnosti v oblasti výskumu a vývoja a kvalita ľudského kapitálu spoločne prispievajú k zvyšovaniu rastu celkovej produktivity faktorov (TFP). Medzitým sa musia zabezpečiť nadradené ciele a úžitok z právnych predpisov a regulácie; regulácia môže v skutočnosti podnietiť inováciu (napríklad prostredníctvom ekologických inovácií alebo stanovením noriem prostredníctvom „top-runner programov“, čím sa podporia obnoviteľné energie a produkty šetriace energiu.

Riešenie prvotných príčin pomalého rastu produktivity zostáva jednou z najnaliehavejších a najkomplexnejších politických úloh Únie. Politické opatrenia na podporu zvýšenia rastu produktivity musia byť dostatočne implementované, aby sa nimi uľahčilo prispôsobenie sa rýchlo sa meniacemu globálnemu hospodárskemu prostrediu a aby sa mohli splniť súvisiace požiadavky na väčšiu konkurencieschopnosť. Zároveň môžu politické opatrenia na zvýšenie rastu produktivity napomôcť tiež európskym štátom s vysokou životnou úrovňou vyrovnať sa so spoločenskými, hospodárskymi a rozpočtovými výzvami starnutia obyvateľstva. Uľahčia aj hladké prispôsobenie sa negatívnym vývojom hospodárskej súťaže v rámci eurozóny.

Hlavné zameranie lisabonskej stratégie pre rast a zamestnanosť zostáva aktuálne a malo by sa dôrazne sledovať až do ďalšieho cyklu. Teraz, keď doterajšie reformy začínajú prinášať ovocie, je ešte dôležitejšie zachovať dôraz na posilnenie výskumu a vývoja a inovácie, dynamickejšie podnikateľské prostredie, väčšiu zamestnanosť a investovanie do ľudského kapitálu, energie a zmeny klímy.

Rad kľúčových politík môže vo veľkej miere prispieť k vyššiemu rastu produktivity v Európskej únii. Z analýzy, z ktorej toto oznámenie vychádza, je zrejmé, že cieľom týchto politík musí byť:

- Podpora väčších investícií do výskumu a vývoja. Malo by ísť najmä o súkromné investície, ktoré sa budú podporovať finančnými systémami založenými na trhu, ako je financovanie rizikovým kapitálom. Daňové stimuly môžu zohrávať pri takejto politike dôležitú úlohu, avšak malo by sa usilovať o minimalizáciu strát blahobytu a o zabezpečenie dodatkovosti. Dôležitá je pevná väzba medzi súkromným a verejným výskumom v kombinácii s účinnejšou ochranou práv duševného vlastníctva.

- Rozvoj výskumných a vzdelávacích zariadení svetovej úrovne. Využívanie schopných manažérov a výskumu povedie hospodárstvo k vyšším mieram inovácií a šíreniu nových technológií. Ak sa majú činnosti v oblasti výskumu a vývoja rozširovať, potrební sú kvalifikovanejší výskumníci, v opačnom prípade dopyt po týchto kvalifikáciách zvýši mzdové náklady a zníži ostatné investičné činnosti. Iniciatívy v rámci Bolonského procesu smerom k harmonizovaným akademickým kvalifikáciám a k vytvoreniu Európskeho výskumného priestoru by mali prispieť k oživeniu naliehavo nutnej medzinárodnej mobilite kvalifikovaných výskumných pracovníkov. Mimo špecifickej oblasti výskumných iniciatív by zavedenie európskej „modrej karty“ (podľa vzoru americkej zelenej karty) tiež mohlo mať pozitívny účinok na atraktívnosť EÚ pre kvalifikovaných migrantov. Neúčinnosti vo vzdelávacích systémoch sa v niektorých krajinách musia riešiť a musia sa dosiahnuť lepšie výsledky. Prispôsobenie vzdelávacích a školiacich systémov je nevyhnutné na zvýšenie ich pripravenosti reagovať na potreby spoločnosti a hospodárstva založeného na vedomostiach.

- Vytvorenie plne funkčného, otvoreného a konkurencieschopného jednotného trhu. Aktívne zlepšenie prístupu na trhy, najmä liberalizáciou služieb, kde sa zdá byť potenciál zvýšenia rastu produktivity najvyšší, je kľúčom k väčšej inovácii. Flexibilnejšie a menej zaťažujúce regulačné a inštitucionálne rámcové podmienky, ktoré umožnia ľahký vstup na trh a výstup z neho, môžu viesť k dynamickému a konkurenčnému podnikateľskému prostrediu. Najpotrebnejšie je to v odvetví priemyslu, najmä v maloobchode. Rast efektívnosti spojený v posledných dvoch desaťročiach s dereguláciou sieťových odvetví môže slúžiť ako príklad. Celkovým cieľom stratégie pre rast a zamestnanosť je zaistiť regulačný rámec, ktorý je transparentný, účinný a primeraný jej potrebám a odstrániť zbytočné administratívne prekážky, ktoré bránia rastu a brzdia inováciu.

- Podpora integrovaného prístupu k zvýšeniu flexibility a istoty na trhu práce. Modernizované sociálne politiky a politiky trhu práce môže spájať sledovanie účinnosti s aspektmi spravodlivosti. Stratégie flexicurity (koncept spájajúci požiadavky na flexibilitu pracovnoprávnych vzťahov s potrebou istoty pracovných miest pre pracovníkov) by sa mali vytvárať a implementovať tak, aby podporovali zamestnanosť a uľahčovali mobilitu pracovných síl pomocou štyroch vzájomne sa posilňujúcich faktorov: i) flexibilné a spoľahlivé zmluvné úpravy, ii) komplexné stratégie celoživotného vzdelávania, iii) účinné aktívne politiky trhu práce a iv) primerané systémy zabezpečenia príjmu.

- Zlepšenie kvality verejných financií. Potreba zlepšiť konkurencieschopnosť, obavy o fiškálnu udržateľnosť a rastúce požiadavky daňových poplatníkov na účinnejšie vynakladanie verejných prostriedkov ako aj potreba prehodnotiť rozsah štátnych zásahov do hospodárstva podnietili úsilie viac sa zamerať na rozpočty činností zvyšujúcich rast, orientovať daňové príjmy a prideľovanie zdrojov vo verejnom sektore smerom k väčšej účinnosti a efektivite. To okrem iného zahŕňa modernizáciu verejnej správy, ktorá môže byť rozhodujúcim prvkom na zabezpečenie kontroly verejných výdavkov a rozpočtovú konsolidáciu. Dosiahnuť a udržať zdravé pozície v oblasti verejných financií a zároveň zabrániť tomu, aby súkromné úspory neboli vylúčené z financovania verejného deficitu, je samo o sebe základnou podmienkou na podporu silných a trvalých kapitálových investícií súkromným sektorom.

Hoci mnohé aspekty tohto prístupu boli v posledných rokoch vyhlásené vo vnútroštátnych reformných programoch niektorých krajín EÚ a v niekoľkých prípadoch zavedené, musia zmeny postoja, ktoré sú potrebné na celkový úspech procesu, byť ešte väčšie na vnútroštátnej ako aj na európskej úrovni . Celková stratégia spájajúca efektívnosť so spravodlivosťou by mala napomôcť vybaviť občanov zručnosťami, podporou a stimulmi, ktoré potrebujú, aby uspeli v meniacom sa svete.

Lisabonská stratégia pre rast a zamestnanosť môže poskytnúť účinný nástroj na riadenie tohto procesu prechodu, ktorý je nevyhnutný na posunutie európskej hranice produktivity.

[1] V tejto súvislosti pozri aj oznámenie Komisie „Zvyšovanie rastu produktivity: kľúčové závery zo správy o európskej konkurencieschopnosti z roku 2007“. KOM(2007) 666 v konečnom znení.