EURÓPSKA KOMISIA V Bruseli16. 1. 2018 COM(2018) 35 final SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE o vplyve používania oxo-degradovateľných plastov vrátane oxo-degradovateľných plastových tašiek na životné prostredie



1.Úvod Európsky parlament a Rada 29. apríla 2015 prijali smernicu (EÚ) 2015/720, ktorou sa mení smernica 94/62/ES, pokiaľ ide o zníženie spotreby ľahkých plastových tašiek. Hlavným cieľom tejto smernice je znížiť spotrebu ľahkých plastových tašiek, a tým znížiť množstvá odpadu z týchto tašiek a ich hromadenie v životnom prostredí, kde zhoršujú už tak rozšírený problém s plastovým odpadom v životnom prostredí, pričom ide predovšetkým o znečisťovanie morí. V článku 20a ods. 2 smernice o obaloch sa požaduje, aby Komisia predložila Európskemu parlamentu a Rade správu, v ktorej preskúma vplyv používania oxo-degradovateľných plastových tašiek na životné prostredie, a v prípade potreby predloží legislatívny návrh. Účelom tejto správy je informovať Európsky parlament a Radu o tom, ako Komisia sleduje výkon tohto mandátu. Komisia preskúmala vplyv tzv. oxo-degradovateľných plastov na životné prostredie (t. j. nie len plastových tašiek) a svoje hodnotenie podložila štúdiou uverejnenou v apríli 2017, v ktorej sa riešili tieto tri kľúčové otázky: ·biodegradovateľnosť oxo-degradovateľných plastov v rozličných prostrediach, ·environmentálne vplyvy v súvislosti so vznikom odpadu a ·otázky spojené s recykláciou. V rámci týchto oblastí sa stanovilo niekoľko odlišných hypotéz týkajúcich sa tvrdení a predpokladov od zástupcov odvetvia oxo-degradovateľných plastov o tomto materiáli. Na základe dôkazov zhromaždených v súvislosti s týmito hypotézami došlo k analýze, ktorej cieľom bolo zistiť, či možno tieto tvrdenia a predpoklady podporiť alebo vyvrátiť. Štúdia je založená na posúdení literatúry vrátane vedeckých správ a informácií od zainteresovaných strán a technických expertov. 2.Biodegradácia, kompostovanie a oxo-degradácia Pre dobré pochopenie diskutovaných otázok je potrebné vymedziť a vysvetliť procesy biodegradácie, kompostovania a oxo-degradácie. „Biodegradácia“ je proces, pri ktorom sa materiál rozpadá a mikroorganizmy ho rozkladajú na prvky, ktoré sa vyskytujú v prírode, ako sú CO2, voda a biomasa. Biodegradácia sa môže vyskytovať v prostredí bohatom na kyslík (aeróbna biodegradácia) alebo v prostredí s nedostatkom kyslíka (anaeróbna biodegradácia). „Kompostovanie“ je vyšší stupeň biodegradácie, ktorá sa odohráva v riadených podmienkach, prevažne charakterizovaných zámerným prevzdušňovaním a produkciou prírodného tepla vyvolanou biologickou aktivitou prebiehajúcou vo vnútri materiálu. Výsledný výstupný materiál – kompost – obsahuje cenné živiny a môže skvalitniť pôdu. Teoreticky môžu v konečnom dôsledku podliehať procesu biodegradácie takmer všetky materiály, a to dokonca aj v otvorenom prostredí, i keď niektorým materiálom trvá tento proces až stáročia, prípadne dlhšie. Chápanie biodegradácie plastov ako spôsobu predchádzania znečisteniu má preto praktický význam v prípade, že je spojené s primeraným časovým rámcom. Biodegradácia by sa mala tiež posudzovať s prihliadnutím na špecifické podmienky a/alebo prostredie, ako napr. na morské prostredie, kde je proces biodegradácie obzvlášť problematický. Biodegradácia biopolymérov je rýchla, a to tak v kontrolovaných podmienkach, ako aj v otvorenom prostredí. Biodegradácia materiálov pochádzajúcich z umelej syntézy, ako sú bežné plasty, je teoreticky možná vtedy, ak sa daný materiál rozloží na malé častice a jeho molekulová hmotnosť sa zníži tak, aby umožnila biodegradáciu. Mieru degradácie určujú faktory ako svetlo, vlhkosť, kyslík a teplota. V otvorenom prostredí môže biodegradácia bežných plastov trvať dlho, až niekoľko stoviek rokov. Plasty označené ako „biodegradovateľné“ biodegradujú výhradne za špecifického stavu okolitého prostredia. Proces biodegradácie nezávisí od pôvodného materiálu, z ktorého bol plast vyrobený: biodegradovateľný plast (tak ako aj bežný plast) môže byť vyrobený na báze fosílií alebo živej hmoty. Tzv. oxoplasty alebo oxo-degradovateľné plasty sú bežné plasty, ktoré obsahujú prídavné látky na urýchlenie rozpadu materiálu na veľmi malé kúsky pôsobením UV žiarenia alebo vystavením teplu. Vďaka týmto prídavným látkam sa kusy plastov časom rozpadávajú na plastové častice a napokon na mikroplasty s podobnými vlastnosťami ako mikroplasty pochádzajúce z rozpadu bežných plastov.

Tento zrýchlený rozpad by tiež urýchlil biodegradáciu. Niektoré zainteresované strany predstavujú oxo-biodegradáciu ako riešenie vplyvov plastu v otvorenom prostredí na životné prostredie. Tvrdia, že oxo-degradovateľné plasty sa dokonca aj po odhodení rozpadajú a biodegradujú v otvorenom prostredí bez toho, aby po nich zostali akékoľvek toxické zvyšky alebo častice plastu. Otázkou však je, či v nekontrolovaných podmienkach v otvorenom prostredí, na skládkach alebo v morskom prostredí častice plastu prejdú úplnou biodegradáciou v primeranom časovom rámci. Ak tomu tak nie je, oxo-degradovateľné plasty prispievajú k uvoľňovaniu mikroplastov do (morského) prostredia a dochádza k zavádzaniu spotrebiteľov. Ako ukazuje nedávny výskum, mikroplasty uvoľňované do morského prostredia sa dostávajú do potravinového reťazca a nakoniec ich konzumujeme my ľudia. Je tu tiež otázka, či údajná biodegradácia oxo-degradovateľných plastov môže ovplyvňovať správanie sa spotrebiteľov, pokiaľ ide o odhadzovanie odpadkov. Okrem toho vznikajú otázky týkajúce sa procesu recyklácie, pretože vnútorný, a dokonca i programový rozpad prostredníctvom oxidačných činidiel v tokoch odpadu z plastov môže mať negatívny vplyv na recykláciu plastov. 3.Otázky súvisiace s biodegradovateľnosťou oxo-degradovateľných plastov vrátane plastových tašiek 3.1.Rozpad a biodegradácia v otvorenom prostredí V značnom počte štúdií sa preukázalo, že oxo-degradovateľné plasty v otvorenom prostredí, ak sú dlhšie vystavené pôsobeniu tepla a/alebo UV žiarenia, skutočne oxidujú do bodu, keď sa plast stáva krehkým a rozpadáva sa. Táto prvá etapa degradácie pripravuje oxo-degradovateľné plasty na biodegradáciu znížením molekulovej hmotnosti plastov do bodu, kde ich môžu spotrebovať biologické organizmy. Zatiaľ čo oxidačné prídavné látky v otvorenom prostredí urýchľujú rozpad tradičných polymérov, tempo rozpadu sa výrazne líši v závislosti od podmienok určených teplotou, intenzitou svetla a vlhkosťou. Je zrejmé, že oxo-degradovateľné plasty sa nerozkladajú, ak nie sú vystavené UV žiareniu a do určitej miery aj teplu. Keďže tieto podmienky sú každý deň iné a závisia od miestnych podmienok, je veľmi ťažké, ak nie nemožné, stanoviť časové rámce, v ktorých sa napr. oxo-degradovateľná plastová taška rozloží v otvorenom prostredí. Neexistuje teda žiadny presvedčivý dôkaz o stupni rozkladu, ktorý by viedol k dostatočnému zníženiu molekulovej hmotnosti plastu tak, aby mohlo dôjsť k potenciálnej biodegradácii. Hlavnou otázkou v súvislosti s oxo-degradovateľnými plastmi je kompromis medzi plánovanou životnosťou a časom, ktorý by mohol byť potrebný na degradáciu v otvorenom prostredí. Dokonca aj vtedy, ak biodegradáciu možno uľahčiť starostlivým skonštruovaním chemického obalu, nie je k dispozícii dôkaz, na základe ktorého by sa dalo definitívne usúdiť, že k tomu naozaj dôjde. Ak neexistujú podmienky, príp. ak nie sú dostačujúce na rozklad, biodegradácia sa neuskutoční. 3.2.Kompostovanie Kompostovanie si vyžaduje nielen biodegradáciu materiálu, ale aj to, aby sa stal súčasťou využiteľného kompostu a zabezpečil živiny pre zeminu. Dôkazy poukazujú na to, že oxo-degradovateľné plasty nie sú vhodné na žiadnu formu kompostovania či anaeróbneho rozkladu a nebudú spĺňať súčasné normy na obaly zhodnotiteľné kompostovaním v EÚ. Zvyšky plastu a potenciálne vzniknuté mikroplasty môžu nepriaznivo ovplyvniť kvalitu kompostu. 3.3.Rozklad a biodegradácia na skládkach Rozklad oxo-degradovateľných plastov si vyžaduje kyslík. Vo väčšine skládok, najmä v tých, ktoré nie sú na povrchu, je prítomné len malé množstvo kyslíka. Doterajšie skutočnosti naznačujú, že v hlbších vrstvách skládok (kde materiál nemá prístup k dostatočnému množstvu vzduchu a kde je možný iba anaeróbny rozklad) dochádza len k malej alebo žiadnej biodegradácii oxo-degradovateľných plastov. Vo vonkajších vrstvách skládky, kde má materiál prístup k vzduchu, je možná aeróbna degradácia. Z hľadiska ochrany životného prostredia je kľúčovým rozdielom to, že aeróbnou degradáciou vzniká CO2, zatiaľ čo anaeróbnou degradáciou vzniká metán, ktorý je 25-násobne škodlivejší skleníkový plyn (v časovom horizonte 100 rokov) ako CO2. Preto, ak by k biodegradácii malo dôjsť v hlbších častiach skládky, z hľadiska skleníkových plynov by oxo-degradovateľné plasty boli len o niečo horšie ako bežné plasty, pretože v prípade bežných plastov nedochádza v takýchto podmienkach k biodegradácii. 3.4.Rozpad a biodegradácia v morskom prostredí V súčasnosti neexistujú dostatočné dôkazy, ktoré by poskytli istotu, že oxo-degradovateľné plasty vrátane plastových tašiek bude v morskom prostredí biodegradovať v primeranom čase. Bolo vykonaných len niekoľko testov a v súčasnosti neexistujú žiadne uznávané normy, ktoré by mohli slúžiť ako referenčné hodnoty a umožniť osvedčovanie. Aj keby sa predpokladalo, že oxo-degradovateľné plasty sa môžu rozkladať v morskom prostredí na takú úroveň, že by bola možná biodegradácia, očakáva sa, že biodegradácia v morskom prostredí bude oveľa pomalšia než v otvorenom prostredí na súši, a to v dôsledku nižších koncentrácií kyslíka a prítomnosti baktérií. Pred rozkladom plastových tašiek môže okrem toho dôjsť k závažnému poškodeniu morskej fauny žijúcej v morskom ekosystéme (napr. korytnačkám, morským vtákom alebo veľrybám).

Neexistujú žiadne presvedčivé dôkazy o čase potrebnom na rozklad oxo-degradovateľných plastov v morskom prostredí ani o stupni rozkladu. Ako v prípade akýchkoľvek iných plastov končiacich v morskom prostredí navyše existuje riziko, že časti plastov zostanú v tomto prostredí veľmi dlho a spôsobia značné poškodenie životného prostredia a potenciálne negatívne vplyvy na zdravie. 3.5.Závery o biodegradácii a kompostovaní oxo-degradovateľných plastov vrátane plastových tašiek v nekontrolovaných podmienkach v rôznych prostrediach Existuje všeobecná zhoda medzi vedeckou komunitou a zástupcami priemyslu, že prídavné látky oxidujúce v otvorenom prostredí urýchlia rozklad tradičných polymérov. V žiadnom z týchto prostredí však nebol dokumentovaný proces úplnej biodegradácie. Väčšina pokusov bola vykonaná v príliš krátkom čase, aby sa preukázala úplná biodegradácia, a výsledky meraní znižovania molekulovej hmotnosti v počiatočnom štádiu rozkladu boli extrapolované podľa určitých modelov. Preto nie sú v súčasnosti k dispozícii žiadne presvedčivé dôkazy, ktoré by potvrdili, že rozklad je dostatočne rýchly a vedie k zníženiu molekulovej hmotnosti tak, aby v primeranom časovom rámci mohlo dôjsť k následnej biodegradácii. Dôkazy tiež naznačujú, že oxo-degradovateľné plasty nie sú vhodné na žiadnu formu kompostovania či anaeróbneho rozkladu. 4.Otázky súvisiace so vznikom odpadu 4.1.Potenciálne toxické účinky oxidujúcich prídavných látok Existujú obavy, pokiaľ ide o potenciálne toxické účinky zvyškových prídavných látok z oxo-degradovateľných plastov na pôdu. Závery platné pre všetky použité oxidujúce prídavné látky však nemožno vyvodiť, pretože rôzne oxidujúce prídavné látky sa používajú v rôznych koncentráciách. Z dostupných dôkazov vyplýva, že odvetvie oxo-degradovateľných plastov môže ponúkať výrobky s minimálnym toxickým účinkom na flóru a faunu; nebolo však presvedčivo preukázané, že neexistujú žiadne negatívne účinky. V niekoľkých testovacích normách týkajúcich sa oxo-degradovateľných plastov sa špecifikuje určitá forma testu toxicity, ale tieto normy nie sú povinné pre výrobky na trhu EÚ; v niektorých normách sa okrem toho opisujú kontrolné zoznamy bez vymedzenia kritérií splnenia/nesplnenia výsledkov toxikologických testov. Keďže v EÚ neexistujú primerané normy, neexistuje ani záruka, že všetky oxo-degradovateľné plasty na trhu zabránia negatívnym toxickým účinkom, a tak pretrváva neistota týkajúca sa reálnych toxikologických vplyvov. 4.2.Potenciálne zvýšenie objemu vzniknutého odpadu Napriek tomu, že v súčasnosti nie sú k dispozícii žiadne presvedčivé informácie o likvidácii alebo odhadzovaní plastov podľa druhu plastu alebo o vplyve uvádzania oxo-degradovateľných plastov na trh na správanie spotrebiteľov pri likvidácii odpadu, uvádzanie oxo-degradovateľných plastov ako riešenie pre umelohmotný odpad v životnom prostredí môže ovplyvniť správanie sa v súvislosti so vznikom odpadu tým, že je pravdepodobnejšie, že sa bude vyhadzovať nevhodným spôsobom. V prípade špecifických oxo-degradovateľných výrobkov, ako sú mulče v poľnohospodárstve, je problematika odpadu daná tým, že tieto výrobky sa predávajú poľnohospodárom s tým úmyslom, že sa po ich použití nebudú zbierať (pozri plány spätného odberu bežných plastov), ale ponechajú sa na pôde. 4.3.Morský odpad V morskom prostredí môžu vzniknúť potenciálne najväčšie škody spôsobené plastovým odpadom vrátane rozložených plastov a mikroplastov; zároveň je najmenej pravdepodobný následný zber alebo zhodnotenie plastu. Vzhľadom na to, že oxo-degradovateľné plasty sú navrhnuté tak, aby sa rozkladali rýchlejšie ako bežné plasty, je menej pravdepodobné, že sa zhodnotia počas čistenia odpadu, a pravdepodobné, že sa budú ľahšie prenášať vetrom a vodou. Vzhľadom na to, že tieto faktory môžu prispieť k tomu, že oxo-degradovateľné plasty sa prenesú do morského prostredia ľahšie ako bežný plast, možno povedať, že oxo-degradovateľné plasty prispievajú k znečisteniu mikroplastami, a preto predstavujú environmentálne riziko. Neexistujú žiadne presvedčivé dôkazy o úplnej biodegradácii oxo-degradovateľných plastov v morskom prostredí v primeranom čase. Neexistuje ani dostatok dôkazov na to, aby sa dospelo k záveru, či by oxo-degradovateľné plasty zvýšili alebo znížili absolútne množstvá plastov v morskom prostredí. Pri hypotéze, že na súši dôjde k úplnej biodegradácii, by sa množstvo, ktoré sa inak môže preniesť do morského prostredia, znížilo. Nie je však dokázaná úplná biodegradácia na súši. V dôsledku toho existuje riziko, že správanie oxo-degradovateľných plastov v súvislosti s rozkladom zhoršuje problémy súvisiace s prítomnosťou mikroplastov v morskom prostredí. Rýchly rozpad okrem toho môže spôsobiť, že zvieratá sa budú menej zamotávať do plastov, a zároveň povedie k zvýšeniu fyzického požívania mikroplastov morskými živočíchmi.