Členské štáty EÚ a EHP (ďalej len „členské štáty“) museli do 18. januára 2016 smernicu transponovať do vnútroštátneho práva, pričom sa od tohto dňa začala uplatňovať vo všetkých týchto krajinách.

Na základe kontrol sa ukázalo, že členské štáty smernicu plne a dôsledne transponovali a vykonávajú ju. V transpozícii právnych ustanovení smernice do vnútroštátnych právnych predpisov neboli zistené nijaké výrazné problémy. Týka sa to najmä ustanovení o uvádzaní výrobkov na trh a súvisiacich povinností i) výrobcov a splnomocnených zástupcov; ii) členských štátov, pokiaľ ide o ich úlohy a zodpovednosti; iii) v oblasti postupov posudzovania zhody a iv) notifikovaných orgánov.

Komisia uskutočnila rozsiahle kontroly toho, ako členské štáty transponovali smernicu. Členské štáty si zvolili rôzne spôsoby transpozície: niektoré transponovali smernicu tak, že ju začlenili do existujúcich zákonov (napr. do svojich občianskych zákonníkov), niektoré prijali nový právny predpis, v ktorom takmer doslovne transponovali smernicu, a niektoré si zvolili kombináciu uvedených dvoch spôsobov.

Podľa článku 54 ods. 1 museli členské štáty do 18. januára 2016 prijať a uverejniť vnútroštátne zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou tak, aby sa dané opatrenia mohli od tohto dňa uplatňovať.

Členské štáty sa mali vyjadriť aj k tomu, či by harmonizácia pravidiel registrácie plavidiel v EÚ/EHP pomohla splniť ciele smernice. K tejto problematike sa vyskytli rôzne stanoviská. Vo všeobecnosti sa členské štáty (ani Island a Nórsko) nestavali proti tejto myšlienke. Podotkli však, že konečné stanovisko budú môcť zaujať až na základe konkrétneho návrhu Komisie po dôkladnej diskusii s druhými členskými štátmi. Päť členských štátov (Rakúsko, Belgicko, Cyprus, Nemecko a Malta) dospeli k záveru, že harmonizácia nie je potrebná a nepomôže dosiahnuť ciele smernice. Títo respondenti podotkli, že harmonizácia pravidiel registrácie plavidiel by ovplyvnila určité aspekty daňového a majetkového práva, ktoré nie sú zahrnuté v smernici, lebo nesúvisia s bezpečnosťou výrobku.

Všetky členské štáty, ktoré odpovedali na dotazník, považujú presadzovacie opatrenia vo svojich krajinách za všeobecne účinné. Domnievajú sa, že ich orgány majú primerané sankcie a nápravné opatrenia a že súlad je na vysokej úrovni. Päť členských štátov však poukázalo na nedostatok zdrojov pre dohľad nad trhom v tomto odvetví, čo zabraňuje plnému presadzovaniu smernice. Dva členské štáty (Taliansko a Írsko) okrem toho poukázali na to, že osobitné vlastnosti tohto odvetvia (napr. malé rodinné podniky, výroba len jedného plavidla) prekážajú jednotnému prístupu k presadzovaniu a spôsobujú ťažkosti so zabezpečením plného porozumenia smernici a s jej vykonávaním. Ďalšie tri členské štáty (Taliansko, Španielsko a Belgicko) uviedli, že najúčinnejším presadzovacím nástrojom je prísny prístup k registrácii plavidiel.

Komisia vydala v júni 2018 usmerňovací dokument týkajúci sa smernice o rekreačných plavidlách (ďalej len „usmernenie k smernici o rekreačných plavidlách“) v nadväznosti na konzultácie s orgánmi členských štátov zodpovednými za transpozíciu a presadzovanie smernice, ako aj so zainteresovanými stranami z daného odvetvia a z oblasti spotrebiteľov. Cieľom usmernenia k smernici o rekreačných plavidlách je pomôcť vnútroštátnym orgánom a súdom pri jednotnom a konzistentnom uplatňovaní smernice poskytnutím praktických usmernení k hlavným koncepciám a ustanoveniam smernice. Členské štáty považujú usmernenia k smernici o rekreačných plavidlách za najužitočnejší nástroj, ktorý podporuje súlad so smernicou.

Väčšina krajín nehlásila žiadne ťažkosti týkajúce sa jasnosti a uplatňovania článku 2 ods. 1 a 2, v ktorých sa vymedzuje rozsah pôsobnosti a výnimky. Viacerí respondenti uznali, že väčšina otázok o výklade smernice je obsiahnutá v usmerneniach smernice o rekreačných plavidlách alebo sa na ne odpovedalo počas zasadnutí skupiny pre administratívnu spoluprácu a sektorovej skupiny pre rekreačné plavidlá.

Sedem členských štátov však uviedlo niekoľko ťažkostí s určovaním, či nové typy plavidiel, ktoré sa objavujú na trhu, patria do rozsahu pôsobnosti smernice. Preto sa javí, že navrhujú, aby rozsah pôsobnosti smernice lepšie odrážal príchod výrobkov s novými technológiami. Päť členských štátov vyjadrilo neistotu v súvislosti s praktickým uplatnením dvoch vymedzení: „väčšia zmena motora“ a „väčšia prestavba“. Ďalšie štyri členské štáty vyjadrili neistotu v súvislosti s praktickým uplatnením výnimky z článku 2 ods. 2 pre plavidlá na nosných krídlach, ktoré by si vyžadovali ďalšie usmernenie alebo ich zaradenie do rozsahu pôsobnosti smernice o rekreačných plavidlách.

Pokiaľ ide o vymedzenie čiastočne dokončeného plavidla podľa článku 6 ods. 2 a článku 15 ods. 5 smernice v súvislosti s prílohou III (pokiaľ ide o obsah vyhlásenia týkajúceho sa čiastočne dokončeného plavidla), väčšina členských štátov neuviedla žiadne závažné ťažkosti. Na základe spätnej väzby od respondentov sa javí, že táto tematika je dostatočne obsiahnutá v usmerneniach k smernici o rekreačných plavidlách.

Tri členské štáty (Francúzsko, Lotyšsko a Taliansko) však uviedli, že v praxi sa len zriedkavo k čiastočne dokončeným plavidlám prikladá vyhlásenie z prílohy III, pretože ich stavitelia nemajú dostatočnú znalosť tejto požiadavky. Títo stavitelia zvyčajne vykonávajú špecifickú prácu v mene konečného výrobcu a spoliehajú sa na EÚ vyhlásenie o zhode, ktoré výrobca vydáva pre konečný výrobok umiestnený na trh. Jeden členský štát (Švédsko) a Nórsko navrhli prísnejšie pravidlá pre staviteľov čiastočne dokončených plavidiel, v rámci ktorých by smernica o rekreačných plavidlách mala jasne vymedziť čiastočne dokončené plavidlo a úplná technická dokumentácia z fázy konštrukcie by mala byť priložená k vyhláseniu z prílohy III.

Pokiaľ ide o motory upravené na inštaláciu v plavidle (článok 6 ods. 4 druhý pododsek smernice), väčšina členských štátov so skúsenosťami v tejto oblasti nesignalizuje žiadne problémy s výkladom a presadzovaním právnych ustanovení. Viacero členských štátov vysvetlilo, že ich orgány dohľadu nad trhom nemôžu overovať, či nainštalované alebo upravené motory spĺňajú limity pre výfukové emisie. Chýbajú im zdroje a vhodné prenosné nástroje na vykonávanie takýchto kontrol. Namiesto toho sa spoliehajú na kontrolu dokumentácie a posudky, ktoré vykonávajú notifikované orgány. Švédsko navrhlo, že len výrobcovia motorov by mali mať povolené upravovať motory. Ďalšie dva členské štáty uviedli niekoľko problémov s výkladom, pokiaľ ide o vzťahy medzi pôvodným výrobcom a osobou, ktorá upravuje motor.

Väčšina členských štátov považuje povinnosti súkromných dovozcov uvedené v článku 12 smernice za jasné a primerané. Tri členské štáty by prijali vymedzenie pojmu „činnosti neobchodného charakteru“ v súvislosti so súkromnými dovozcami.

Jedenásť členských štátov vyhlásilo, že k súkromne dovezeným plavidlám býva zriedkavo priložená technická dokumentácia. Zdá sa, že pre súkromného dovozcu je zložité a finančne náročné vypracovať technickú dokumentáciu uvedenú v prílohe IX k smernici. Navrhujú, že realistickejšou požiadavkou by bolo predkladanie dostupných technických záznamov namiesto úplnej dokumentácie. Takisto sa ukázali rôzne výklady toho, čo zahŕňa pojem „vhodný expert“ v článku 12 ods. 2 smernice o rekreačných plavidlách. V tomto ustanovení sa uvádza, že súkromný dovozca dá vypracovať technickú dokumentáciu „vhodnému expertovi“ v prípade, ak technická dokumentácia nie je k dispozícii od výrobcu. Hoci členské štáty vo všeobecnosti uznávajú, že notifikované orgány majú potrebných expertov na vypracovanie primeranej technickej dokumentácie, päť členských štátov uznáva len námorných architektov a námorných kontrolórov kvalifikovaných na túto prácu. Dôvodom môže byť konflikt záujmov, pretože notifikované orgány pri príprave príslušnej technickej dokumentácie vykonávajú aj posudzovanie zhody.

Výber a opisy modulov posudzovania zhody sú jasné väčšine členských štátov. Konkrétne Taliansko uviedlo, že moduly A a A1 sa používajú najviac, pričom moduly D, E, H sa v prípade plavidiel používajú len zriedkavo. Nórsko dodalo, že niektorí malí výrobcovia si zle vykladajú modul A1, pretože sa domnievajú, že sa ním posudzujú všetky základné požiadavky, a nie základné požiadavky, ktoré sa špecificky viažu na stabilitu, plávateľnosť a hlučnosť plavidla. Traja respondenti však poznamenali, že malé podniky nemajú dostatočnú znalosť rozdielov medzi týmito modulmi a dostatočne im nerozumejú.

Väčšina členských štátov neuviedla nijaké problémy s výkladom a presadzovaním posudzovania po konštrukcii v scenároch opísaných v článku 19 ods. 2, 3 a 4. Viacero respondentov sa zmienilo o nedorozumeniach v prípade použitia postupu posudzovania po konštrukcii súkromným dovozcom (článok 19 ods. 2) a osobami, ktoré menia plavidlo alebo robia jeho prestavbu (článok 19 ods. 3). Niektoré členské štáty uviedli problémy s identifikáciou „väčšej zmeny motora“ a „väčšej prestavby“ a požiadali o podrobnejší opis týchto pojmov v smernici. Existujú k nim rozdielne stanoviská. Nórsko tvrdí, že takmer všetky zmeny by mohli predstavovať väčšiu prestavbu, ktorá nespĺňa základné požiadavky. Na druhej strane Taliansko chápe väčšiu prestavbu ako takú, ktorá zahŕňa zmeny hlavných technických vlastností výrobku (rozmery, objem, výkon atď.). Francúzsko a Španielsko vydali k tejto záležitosti vlastné usmernenia.

Dva členské štáty tvrdia, že im chýbajú postupy a experti na overenie toho, či osoba, ktorá upravuje plavidlo, vykonáva väčšiu prestavbu. Iné štáty uvádzajú, že niektorí koneční používatelia majú tendenciu nahlasovať, že daná úprava plavidla nie je veľká, aby ušetrili výdavky súvisiace s posudzovaním po konštrukcii.

Väčšina členských štátov nesignalizuje žiadne problémy s identifikáciou „plavidiel postavených na vlastné používanie“. Niektoré členské štáty tvrdia, že kľúčom na presadzovanie tohto pravidla je povinná registrácia lodí. Niektoré iné krajiny zostavili „kontrolný zoznam“, ktorý pomáha zisťovať, či ide o „stavbu plavidla na vlastné používanie“.

Štyri členské štáty zreteľne uvádzajú, že posudzovanie po konštrukcii by bolo vhodným riešením legalizácie plavidiel z druhej ruky dovezených z EÚ a tretích krajín, ktorým chýba označenie CE, EÚ vyhlásenie o zhode alebo akýkoľvek technický záznam. Plavidlá z druhej ruky dovezené z tretích krajín používajú súkromné osoby, ktoré často nepoznajú svoje zákonné povinnosti, normy a správne požiadavky. Orgány členských štátov sa spoliehajú na notifikované orgány, že budú tieto osoby informovať o ich povinnostiach.

Sedem členských štátov tvrdilo, že notifikované orgány často nemajú podrobnú technickú dokumentáciu ani navigačné údaje z minulosti, ktoré by pri posudzovaní po konštrukcii pomohli určiť konštrukčnú kategóriu plavidla. Taliansko a Španielsko upresnili, že by si to vyžadovalo viacero skúšok a výpočtov, ktoré by mali uskutočniť laboratóriá a konzultanti. Notifikované orgány posudzujú výkresy, robia výpočty a vykonávajú nedeštruktívne skúšky (röntgenové a ultrazvukové prehliadky), aby názorne ukázali vykonané zmeny. Predpokladá sa, že skúška stability je vždy potrebná a iné skúšky (manévrovanie, zvukové skúšky) sa vykonávajú v závislosti od každého prípadu. V záujme transparentnosti postupu posudzovania Taliansko vyžaduje, aby notifikované orgány preukázali svoj posudok prostredníctvom videozáznamov a fotografií.

Pokiaľ ide o ohlasovaciu povinnosť notifikovaných orgánov uvedenú v článku 40 ods. 1 smernice o rekreačných plavidlách, deväť členských štátov, ktoré Komisii notifikovali orgány posudzovania zhody na účely smernice o rekreačných plavidlách, zaznamenalo veľmi dobrú spoluprácu a komunikáciu medzi notifikovanými a notifikujúcimi orgánmi. Títo respondenti uviedli, že notifikované orgány pravidelne (zvyčajne každý rok) predkladajú posudkové správy notifikujúcim orgánom a žiada sa od nich, aby sa zúčastňovali zasadnutí sektorovej skupiny pre rekreačné plavidlá.

Pri uplatňovaní všeobecných základných požiadaviek stanovených v bode 2.1 časti A prílohy I k smernici, viacero členských štátov neuviedlo žiadne špecifické problémy s výkladom a presadzovaním príslušných ustanovení smernice o rekreačných plavidlách. Iní respondenti sa však stretli s určitými ťažkosťami pri výklade pojmu „rok, v ktorom model vznikol“ ako súčasti identifikácie plavidla. Dva členské štáty uviedli určité ťažkosti so základnou požiadavkou z bodu 2.3 časti A prílohy I k smernici o rekreačných plavidlách (ochrana pred pádom cez palubu a prostriedky na opätovné nalodenie) a s príslušnými harmonizovanými normami. Viacerí respondenti zdôraznili praktické problémy s tým, že v bode 2.5 časti A prílohy I k smernici sa neurčuje jazyková verzia návodu na použitie. Ďalšie dva členské štáty uviedli, že prebiehajú diskusie medzi orgánmi dohľadu nad trhom o výklade základnej požiadavky bodu 2.4 časti A prílohy I k smernici o rekreačných plavidlách (viditeľnosť z hlavného kormidelného miesta).

V prípade otázok týkajúcich sa základných požiadaviek na výfukové emisie z hnacích motorov (časť B prílohy I k smernici), žiaden z členských štátov neuviedol problémy s jasnosťou alebo presadzovaním limitov pre výfukové emisie, ktoré sú stanovené v bodoch 2.1 a 2.2 časti B prílohy I k smernici.

Pokiaľ ide o presadzovanie príslušných skúšobných cyklov a príslušných skúšobných palív stanovených v oddieloch 2.3 a 2.5 časti B prílohy I k smernici, členské štáty takisto nehlásili žiadne osobitné problémy. Vo vzťahu k určovaniu príslušných skúšobných cyklov pre inštaláciu hybridných motorov (kombinácia motora s vnútorným spaľovaním, elektrického generátora a elektrického motora) však malo Švédsko špecifickú pripomienku, že zatiaľ sa žiaden skúšobný cyklus nevzťahuje špecificky na hybridné aplikácie a že vo všeobecnosti sa motory využívané pri aplikácii hybridného pohonu certifikujú existujúcimi skúšobnými cyklami.

Pokiaľ ide o jasnosť a presadzovanie kritérií trvácnosti stanovených v bode 3 časti A prílohy I k smernici, respondenti neuviedli žiadne problémy. V súvislosti so základnými požiadavkami na emisie hluku (časť C prílohy I k smernici), členské štáty, ktoré odpovedali na túto otázku, neupozornili na žiadne ťažkosti s jasnosťou alebo presadzovaním limitov emisií hluku stanovených v bode 1.1 časti C prílohy I k smernici. Takisto nehlásili žiadne problémy s jasnosťou a presadzovaním alternatívy skúšok merania hluku, ktorá je stanovená v bodoch 1.2 a 1.3 časti C prílohy I k smernici. Niektoré členské štáty tvrdili, že nemajú priame skúsenosti, nemali potrebu alebo príležitosť uskutočniť takéto merania, alebo že sa spoľahli na obsah vyhlásenia o zhode a posudky vykonané notifikovanými orgánmi alebo v priemysle.

5. Závery a ďalší postup