OZNÁMENIE KOMISIE

Príručka k uplatňovaniu článkov 34 – 36 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ)

(Text s významom pre EHP)

(2021/C 100/03)

ÚVOD

Ústredným prvkom Dlhodobého akčného plánu, ako v úzkej koordinácii s členskými štátmi zlepšiť vykonávanie a presadzovanie pravidiel jednotného trhu (ďalej len „akčný plán presadzovania“) (1), ktorý bol prijatý v marci 2020, je jednotný trh a jeho presadzovanie. V snahe zlepšiť dodržiavanie pravidiel a zabrániť segmentácii trhu sa v akčnom pláne presadzovania, konkrétne v jeho opatrení 1 predpokladá, že Komisia poskytne vnútroštátnym orgánom a zainteresovaným stranám konkrétnejšie usmerňovacie nástroje. Okrem toho sa v rámci tohto opatrenia plánuje aktualizácia usmernenia o uplatňovaní článkov 34 – 36 ZFEÚ.

Komisia preto v tejto súvislosti aktualizuje túto príručku. Účelom tohto dokumentu je uľahčiť uplatňovanie práva EÚ o voľnom pohybe tovaru, posilniť jeho presadzovanie a prispieť k výhodám, ktoré môže vnútorný trh s tovarom priniesť podnikom a spotrebiteľom v EÚ. Jeho cieľom je zaistiť lepšie pochopenie uplatňovania článkov 34 až 36 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ) so zreteľom na najrelevantnejšiu judikatúru Súdneho dvora Európskej únie (Súdny dvor) v tejto oblasti. Jeho cieľom je tiež posilniť jednotné uplatňovanie zásady voľného pohybu tovaru na celom vnútornom trhu, pomôcť vyriešiť všetky zostávajúce prekážky a zabrániť vzniku nových prekážok.

Táto príručka vychádza z predchádzajúceho vydania z roku 2009 (2) a obsahuje najrelevantnejšiu judikatúru Súdneho dvora za posledných jedenásť rokov s cieľom zabezpečiť ucelený a aktuálny prehľad uplatňovania článkov 34 až 36 ZFEÚ. Hoci obsahuje súhrn príslušnej judikatúry a ponúka doplňujúce komentáre, nemožno ju považovať za vyčerpávajúcu. Táto príručka nie je právne záväzným dokumentom.

Právne predpisy a rozsudky EÚ uvedené v tejto príručke možno nájsť v databáze Eurlex (3) a rozsudky Súdneho dvora sú k dispozícii aj na webovej stránke Súdneho dvora (4).

OBSAH

1. ÚLOHA A VÝZNAM VOĽNÉHO POHYBU TOVARU NA VNÚTORNOM TRHU 41

2. USTANOVENIA ZMLUVY 41

3. ROZSAH PÔSOBNOSTI ČLÁNKU 34 ZMLUVY O FUNGOVANÍ FEÚ 42

3.1. Všeobecné podmienky 42

3.1.1. Neharmonizovaná oblasť 42

3.1.2. Význam pojmu „tovar“ 42

3.1.3. Adresáti 43

3.1.4. Aktívne a pasívne opatrenia 44

3.2. Územná pôsobnosť 45

3.3. Cezhraničný obchod 45

3.4. Druhy obmedzení podľa článku 34 Zmluvy o fungovaní EÚ 46

3.4.1. Množstevné obmedzenia 46

3.4.2. Opatrenia s rovnocenným účinkom 46

3.4.2.1. Obmedzenia používania 47

3.4.2.2. Diskriminačné spôsoby predaja 48

3.5. Zásada vzájomného uznávania 49

4. DRUHY OPATRENÍ 51

4.1. Vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa dovozu (dovozné povolenia, inšpekcie a kontroly) 51

4.2. Povinnosť vymenovať zástupcu alebo poskytnúť skladovacie priestory v dovážajúcom členskom štáte 51

4.3. Vnútroštátne zákazy určitých výrobkov/látok 52

4.4. Cenové opatrenia 53

4.5. Postupy udeľovania povolení 55

4.5.1. Typové schválenie 55

4.5.2. Registrácia vozidla 56

4.6. Obmedzenia reklamy 56

4.7. Technické predpisy obsahujúce požiadavky týkajúce sa vyhotovenia tovaru (hmotnosť, zloženie, vyhotovenie, označenie, forma, veľkosť, balenie) 57

4.8. Označenia pôvodu, označenia kvality, podnecovanie ku kupovaniu domácich výrobkov 58

4.9. Obmedzenia týkajúce sa predaja na diaľku (internetový predaj, zásielkový predaj a pod.) 59

4.10. Povinnosti zálohovania 59

4.11. Úhrada a paralelný dovoz 60

4.12. Povinnosť používať národný jazyk 62

4.13. Obmedzenia dovozu tovaru na osobné použitie 62

5. POĽNOHOSPODÁRSKE VÝROBKY 63

6. OBMEDZENIA VÝVOZU (ČLÁNOK 35 ZMLUVY O FUNGOVANÍ EÚ) 64

6.1. Vymedzenie pojmu „vývoz“ 64

6.2. Množstevné obmedzenia a opatrenia s rovnakým účinkom 64

7. ODÔVODNENIA OBMEDZENÍ OBCHODU 66

7.1. Článok 36 ZFEÚ 66

7.1.1. Verejná morálka, verejný poriadok, verejná bezpečnosť 67

7.1.2. Ochrana zdravia a života ľudí, zvierat a rastlín (zásada predbežnej opatrnosti ) 68

7.1.3. Ochrana národného kultúrneho bohatstva, ktoré má umeleckú, historickú alebo archeologickú hodnotu 69

7.1.4. Ochrana priemyselného a obchodného vlastníctva 69

7.2. Nevyhnutné požiadavky 71

7.2.1. Ochrana životného prostredia 72

7.2.2. Ochrana spotrebiteľa 73

7.2.3. Iné nevyhnutné požiadavky 73

7.3. Test proporcionality 74

7.4. Dôkazné bremeno 76

8. VZŤAH K INÝM SLOBODÁM A ČLÁNKOM ZMLUVY TÝKAJÚCIM SA VOĽNÉHO POHYBU TOVARU 76

8.1. Základné slobody 76

8.1.1. Článok 45 Zmluvy o fungovaní EÚ – Voľný pohyb pracovníkov 76

8.1.2. Článok 49 a 56 Zmluvy o fungovaní EÚ – Sloboda usadiť sa a sloboda poskytovať služby 77

8.1.3. Článok 63 Zmluvy o fungovaní EÚ a nasl. – Voľný pohyb kapitálu a platieb 79

8.2. Ďalšie relevantné články Zmluvy 79

8.2.1. Článok 18 Zmluvy o fungovaní EÚ – Nediskriminácia na základe štátnej príslušnosti 79

8.2.2. Články 28 a 30 Zmluvy o fungovaní EÚ – Colná únia 80

8.2.3. Článok 37 Zmluvy o fungovaní EÚ – Štátne monopoly 80

8.2.4. Článok 107 Zmluvy o fungovaní EÚ – Štátna pomoc 82

8.2.5. Článok 110 Zmluvy o fungovaní EÚ – Daňové ustanovenia 83

8.2.6. Článok 351 Zmluvy o fungovaní EÚ 84

9. PRESADZOVANIE ČLÁNKOV 34 A 35 ZMLUVY O FUNGOVANÍ EÚ 84

9.1. Priamy účinok – súkromnoprávne vymáhanie 84

9.2. SOLVIT 84

9.3. Konania o nesplnení povinností podľa článkov 258 a 260 Zmluvy o fungovaní EÚ 85

9.3.1. Postup v prípade nesplnenia povinností 85

9.3.2. Sťažnosti 85

10. SÚVISIACE NÁSTROJE SEKUNDÁRNEHO PRÁVA 86

10.1. Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1535 z 9. septembra 2015, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti 86

10.2. Nariadenie (EÚ) 2019/515 – nariadenie o „vzájomnom uznávaní“ 87

10.3. Nariadenie (ES) č. 2679/98 – „Jahodové“ nariadenie 87

1. ÚLOHA A VÝZNAM VOĽNÉHO POHYBU TOVARU NA VNÚTORNOM TRHU

Vnútorný trh je jedným z najväčších úspechov EÚ. Je ústredným prvkom európskeho projektu, v posledných desaťročiach je hnacou silou hospodárskeho rastu a európskym spotrebiteľom a podnikom prináša konkrétne výhody. V čase sanitárnych kríz, ako je pandémia COVID-19, zohráva dobre fungujúci jednotný trh ešte dôležitejšiu úlohu. Umožňuje voľný obeh výrobkov a zabezpečuje, aby boli dostupné a dostali sa k tým, ktorí to v rámci EÚ potrebujú najviac.

Integrita jednotného trhu je nevyhnutným nástrojom aj pri podporovaní kolektívnej obnovy hospodárstva všetkých členských štátov. Z tohto pohľadu vnútorný trh nemá iba uľahčovať, aby mali občania EÚ širší výber výrobkov, ale má poskytovať aj veľký domáci trh pre hospodársky subjekty EÚ, stimulovať obchod a hospodársku súťaž a zlepšovať efektívnosť.

Vďaka vnútornému trhu sa dnes dajú poľahky nakupovať a predávať výrobky vo všetkých 27 členských štátoch EÚ, kde žije spolu viac ako 450 miliónov obyvateľov, a spotrebiteľom ponúka široký výber výrobkov. Zároveň je voľný pohyb tovaru prínosný aj pre podnikanie, pretože približne 75 % obchodu v rámci EÚ predstavuje práve obchod s tovarom. Jednotný európsky trh pomáha podnikom EÚ vybudovať silnú platformu v otvorenom, rôznorodom a konkurenčnom prostredí. Táto vnútorná sila podporuje rast a tvorbu pracovných miest v EÚ a európskym podnikom poskytuje zdroje, ktoré potrebujú na to, aby uspeli na svetovom trhu. Riadne fungujúci vnútorný trh s tovarom má preto rozhodujúci význam z hľadiska súčasnej aj budúcej prosperity EÚ v globalizovanej ekonomike (5).

Z právneho hľadiska je zásada voľného pohybu tovaru kľúčovým prvkom pri vytváraní a rozvoji vnútorného trhu. V článkoch 34 až 36 ZFEÚ sa vymedzuje rozsah a obsah tejto zásady tak, že sa zakazujú neodôvodnené obmedzenia obchodu v rámci EÚ. Tieto články sú však uplatniteľné iba v neharmonizovaných oblastiach.

Harmonizačné právne predpisy pozostávajú z nariadení a smerníc EÚ, ktorých cieľom je vytvoriť spoločné pravidlá uplatniteľné vo všetkých členských štátoch. Zatiaľ čo nariadenia sú priamo uplatniteľné a záväzné akty, ktoré sa musia v celom svojom rozsahu uplatňovať v celej EÚ, smernice sú akty, ktorými sa stanovuje iba cieľ, ktorý musia všetky členské štáty dosiahnuť. Harmonizované právne predpisy v mnohých oblastiach bližšie určujú, čo znamená vnútorný trh, a zásadu voľného pohybu tovaru tak zasadzujú do rámca konkrétnych podmienok určených pre konkrétne výrobky. Základná funkcia zásad stanovených v zmluve však zostáva nezmenená – sú hlavnou kotvou a bezpečnostnou sieťou pre vnútorný trh.

Voľný pohyb tovaru, ako ho poznáme dnes, je syntézou mnohých politík a prirodzenou súčasťou zodpovedného vnútorného trhu, ktorý zaručuje ľahký prístup k výrobkom vysokej kvality spolu s vysokou úrovňou ochrany ďalších verejných záujmov.

2. USTANOVENIA ZMLUVY

Medzi základné ustanovenia zmluvy, ktorými sa upravuje voľný pohyb tovaru, patrí:

— Článok 34 ZFEÚ, ktorý sa týka dovozu v rámci EÚ a ktorým sa medzi členskými štátmi zakazujú „množstevné obmedzenia“ a „všetky opatrenia s rovnocenným účinkom“. Jeho úplné znenie je: „Množstevné obmedzenia dovozu a všetky opatrenia s rovnocenným účinkom sú medzi členskými štátmi zakázané“.

— Článok 35 ZFEÚ, ktorý sa týka vývozu z jedného členského štátu do druhého členského štátu a ktorým sa obdobne zakazujú „množstevné obmedzenia“ a „všetky opatrenia s rovnakým účinkom“. Jeho úplné znenie je: „Množstevné obmedzenia vývozu a všetky opatrenia s rovnakým účinkom sú medzi členskými štátmi zakázané“.

— Článok 36 ZFEÚ, ktorým sa stanovujú výnimky zo slobôd vnútorného trhu uvedených v článkoch 34 a 35 ZFEÚ, ktoré sú z určitých konkrétnych dôvodov opodstatnené. Jeho úplné znenie je: „Ustanovenia článkov 34 a 35 nevylučujú zákazy alebo obmedzenia dovozu, vývozu alebo tranzitu tovaru odôvodnené princípmi verejnej morálky, verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou, ochranou zdravia a života ľudí a zvierat, ochranou rastlín, ochranou národného kultúrneho bohatstva, ktoré má umeleckú, historickú alebo archeologickú hodnotu, alebo ochranou priemyselného a obchodného vlastníctva. Tieto zákazy a obmedzenia však nesmú byť prostriedkami svojvoľnej diskriminácie alebo skrytého obmedzovania obchodu medzi členskými štátmi.“

Kapitola zmluvy o zákaze množstevných obmedzení medzi členskými štátmi obsahuje v článku 37 ZFEÚ aj pravidlá o prispôsobení štátnych monopolov obchodnej povahy. Úloha tohto článku a jeho vzťah k článkom 34 až 36 ZFEÚ sú v krátkosti opísané v kapitole 6 tejto príručky, ktorá sa venuje aj iným článkom zmluvy.

3. ROZSAH PÔSOBNOSTI ČLÁNKU 34 ZMLUVY O FUNGOVANÍ FEÚ

3.1. Všeobecné podmienky

3.1.1. Neharmonizovaná oblasť

Hoci články 34 až 36 ZFEÚ tvoria základ zásady voľného pohybu tovaru, nie sú jediným právnym kritériom pri posudzovaní zlučiteľnosti vnútroštátnych opatrení s pravidlami vnútorného trhu. Tieto články zmluvy sa uplatňujú vtedy, keď sa na daný výrobok nevzťahujú harmonizačné právne predpisy EÚ alebo sa naň vzťahujú len čiastočne. To by platilo v prípade, keby boli technické špecifikácie daného výrobku alebo jeho podmienky predaja harmonizované prostredníctvom smerníc alebo nariadení prijatých EÚ. Hlavným pravidlom teda je, že pokiaľ je určitá oblasť úplne harmonizovaná na úrovni EÚ, každé vnútroštátne opatrenie, ktoré sa jej týka, musí byť posudzované vzhľadom na ustanovenia tohto harmonizačného opatrenia, a nie vzhľadom na primárne právo (6). V prípadoch nesprávnej transpozície sekundárnych právnych predpisov, ktorých cieľom je odstrániť prekážky fungovania vnútorného trhu, však jednotlivci, ktorí utrpeli ujmu v dôsledku takejto nesprávnej transpozície, môžu využiť ustanovenia zmluvy o voľnom pohybe tovaru, aby svoj členský štát primali k zodpovednosti za porušenie práva EÚ (7).

Takže, ak sú sekundárne právne predpisy relevantné, každé vnútroštátne opatrenie, ktoré s nimi súvisí, sa musí posudzovať vzhľadom na ustanovenia týchto harmonizačných ustanovení (8). Je to tak preto, že harmonizačné právne predpisy možno chápať tak, že substancujú zásadu voľného pohybu tovaru stanovením platných práv a povinností, ktoré sa majú dodržiavať v prípade konkrétnych výrobkov.

Možno to pozorovať vo veci C-292/12, Ragn-Sells, ktorá sa týkala určitých ustanovení súťažných podkladov prijatých mestskou radou v rámci konania na udelenie koncesie na služby zberu a odvozu odpadu vzniknutého na území mesta. Súdny dvor skonštatoval, že vzhľadom na to, že cieľom nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1013/2006 (9) o preprave odpadu je poskytnúť harmonizovaný systém postupov, ktorými je možné obmedziť pohyb odpadu na účely zaručenia ochrany životného prostredia, nebolo nevyhnutné overovať, či je vnútroštátne opatrenie v súlade s článkami 34 až 36 ZFEÚ (10). Dokonca ani po niekoľkých desaťročiach intenzívnej činnosti, ktorú vyvíja zákonodarca EÚ s cieľom poskytnúť systém harmonizovaných pravidiel, sa ustanovenia zmluvy týkajúce sa voľného pohybu tovaru nestali prebytočnými; ich rozsah pôsobnosti je stále pozoruhodný. Nie je nezvyčajné, že určité oblasti buď nie sú harmonizované vôbec, alebo podliehajú iba čiastočnej harmonizácii. V prípade, keď nie je možné identifikovať harmonizačné právne predpisy alebo keď nie sú úplné, uplatňujú sa články 34 až 36 ZFEÚ. Články zmluvy pôsobia v tomto smere ako bezpečnostná sieť, ktorá zaručuje možnosť podrobne preskúmať každú prekážku obchodu v rámci vnútorného trhu z hľadiska jej zlučiteľnosti s právom EÚ.

3.1.2. Význam pojmu „tovar“

Články 34 a 35 ZFEÚ sa vzťahujú na dovoz a vývoz rôznych druhov tovaru a výrobkov. Tieto články zmluvy sa môžu týkať akéhokoľvek tovaru za predpokladu, že má hospodársku hodnotu: „pod tovarom v zmysle zmluvy je potrebné rozumieť výrobky, ktorých hodnotu je možné vyjadriť peniazmi a ktoré ako také môžu byť predmetom obchodných transakcií“ (11).

Súdny dvor vo svojej judikatúre vysvetlil správne určovanie konkrétnych výrobkov. Napríklad umelecké dielo sa musí pokladať za tovar (12). Mince, ktoré už nie sú v obehu ako platidlo, by obdobne spadali pod definíciu tovaru, podobne ako bankovky a šeky na doručiteľa (13), hoci vecné dary by tam nespadali (14). Na odpad je potrebné nazerať ako na tovar bez ohľadu na to, či ho možno recyklovať alebo opätovne použiť (15). Elektrická energia (16) a zemný plyn (17) sa takisto považujú za tovar, rovnako ako ľudská krv, krvná plazma a z nich vyrobené lieky (18).

Z právneho hľadiska je však dôležité rozlišovať medzi tovarom a službami v súvislosti so slobodami zakotvenými v zmluve (19). Napríklad kým ryby sú určite tovarom, na rybolovné práva a rybárske lístky sa nemusí nevyhnutne vzťahovať zásada voľného pohybu tovaru. Ide skôr o „poskytovanie služby“ v zmysle ustanovení zmluvy, ktoré sa týkajú slobody poskytovania služieb (20). Ak má opatrenie štátu vplyv na slobodu poskytovať služby a zároveň aj na voľný pohyb tovaru, Súdny dvor môže preskúmať dané opatrenie vzhľadom na obidve tieto slobody. Napríklad vo veci C-591/17, Rakúsko/Nemecko, ktorá sa týkala poplatku za používanie infraštruktúry a daňovej úľavy na daň z motorových vozidiel pre vozidlá registrované v Nemecku, Súdny dvor posudzoval túto vec so zreteľom na článok 34 ZFEÚ a so zreteľom na slobodu poskytovať služby podľa článku 56 ZFEÚ. Súdny dvor prípad posudzoval aj vzhľadom na zásady nediskriminácie podľa článku 18 ZFEÚ a článku 92 ZFEÚ, ktorým sa zakazuje diskriminácia v oblasti dopravy (21).

3.1.3. Adresáti

Články 34 až 36 ZFEÚ sa týkajú opatrení, ktoré prijali členské štáty. Tieto ustanovenia sa vykladajú všeobecne tak, že sú záväzné nielen pre vnútroštátne orgány, ale aj pre všetky ostatné orgány krajiny vrátane miestnych a regionálnych orgánov (22), a rovnako aj pre justičné alebo administratívne orgány členského štátu (23). Vzťahuje sa to evidentne na opatrenia prijaté všetkými orgánmi, ktoré boli zriadené podľa verejného práva ako „verejné orgány“. Články 34 až 36 ZFEÚ sa navyše môžu uplatňovať aj na opatrenia, ktoré boli prijaté neštátnymi subjektmi alebo inými subjektmi zriadenými podľa súkromného práva, pokiaľ tieto subjekty plnia určité štátne funkcie alebo ich činnosti možno inak pripísať štátu. Do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ tak môžu spadať opatrenia prijaté profesijným orgánom, ktorému boli na základe vnútroštátnych právnych predpisov udelené regulačné a disciplinárne právomoci v súvislosti s jeho profesijným zameraním (24).

To isté platí v prípade činností orgánov zriadených podľa súkromného práva, ale ustanovených podľa zákona, financovaných najmä vládou alebo z povinných príspevkov podnikov v určitom sektore a/alebo ktorých členov vymenúvajú verejné orgány alebo ktorých členov kontrolujú verejné orgány, a môžu sa teda pripísať štátu (25). Vo veci Fra.bo Súdny dvor skonštatoval, že článok 34 ZFEÚ sa horizontálne uplatňuje na súkromnoprávnu certifikačnú organizáciu. Vnútroštátne orgány považovali výrobky, ktoré boli overované touto certifikačnou organizáciou, za výrobky, ktoré sú v súlade s vnútroštátnym právom. Na základe tohto splnomocnenia získaného de facto mala certifikačná organizácia právomoc regulovať vstup výrobkov, v uvedenom prípade medených tvaroviek, na nemecký trh (26). Súdny dvor uznal, že verejné vyhlásenia štátneho úradníka, hoci nemajú právnu silu, sa môžu pripísať členskému štátu a môžu predstavovať prekážku voľného pohybu tovaru. Konkrétne by takéto prípady nastali vtedy, keď adresáti, ktorým sú tieto vyhlásenia určené, môžu rozumne predpokladať, že ide o stanoviská, ktoré tento úradník zastáva na základe svojej funkcie (27).

Ani v prípade širšieho výkladu pojmu „členský štát“ sa tento pojem vo všeobecnosti neuplatňuje na opatrenia, ktoré sú „výhradne“ súkromné, alebo na opatrenia, ktoré sú prijaté súkromnými osobami alebo spoločnosťami, pretože tieto opatrenia nie je možné pripísať štátu. Vo veci C-265/95, Komisia/Francúzsko, však Súdny dvor usúdil, že to, že Francúzsko neprijalo všetky nevyhnutné a primerané opatrenia, aby zabránilo poškodzovaniu spôsobenému súkromnými osobami, v tomto prípade francúzskymi poľnohospodármi, ktorí sabotovali dovoz poľnohospodárskych výrobkov, bolo porušením článku 34 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZFEÚ (28). Hoci tieto obmedzenia vznikli v dôsledku činov súkromných osôb, členský štát bol uznaný vinným z porušenia práva EÚ, pretože neprijal dostatočné opatrenia na ochranu voľného pohybu tohto tovaru.

A napokon, článok 34 ZFEÚ sa uplatňuje aj na opatrenia, ktoré prijali inštitúcie EÚ. Avšak pokiaľ ide o súdne preskúmanie, zákonodarcovi EÚ treba umožniť širokú mieru voľnej úvahy. V dôsledku toho možno zákonnosť opatrenia prijatého inštitúciou EÚ spochybniť iba vtedy, ak je toto opatrenie zjavne neprimerané vo vzťahu k cieľu, ktorý chce príslušná inštitúcia sledovať (29).

3.1.4. Aktívne a pasívne opatrenia

Uplatňovanie článku 34 ZFEÚ na vnútroštátne opatrenia, ktoré bránia cezhraničnému obchodu, sa často charakterizuje ako obranné právo a nevyhnutne predpokladá aktivitu zo strany štátu. Opatrenia, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ, preto pozostávajú hlavne zo záväzných ustanovení právnych predpisov členských štátov. Nezáväzné opatrenia však tiež môžu predstavovať porušenie článku 34 ZFEÚ (30). To sa týka administratívnych postupov, ktoré môžu vytvárať prekážky voľnému pohybu tovaru, ak je tento postup do určitej miery konzistentný a všeobecný (31).

Medzi príklady administratívnych postupov, ktoré Súdny dvor považoval za opatrenia s rovnocenným účinkom, patrí: sústavné odmietanie udeliť typové schválenie pre poštové prístroje na pečiatkovanie, ktoré bolo vo svojej podstate protekcionistické a diskriminačné (32); v prípade výrobkov z liečivých rastlín, ktoré sú zákonným spôsobom vyrábané alebo uvádzané na trh ako potravinové doplnky alebo dietetické výrobky v iných členských štátoch, ich systematická kvalifikácia ako liekov na základe funkcie a v dôsledku toho, z dôvodu chýbajúceho povolenia na uvedenie na trh, ich sťahovanie z trhu (33); automatická klasifikácia vitamínových prípravkov, ktoré sú zákonným spôsobom vyrábané alebo uvádzané na trh ako potravinové doplnky v iných členských štátoch, ako lieky v prípade, keď obsahujú trojnásobné množstvo vitamínov (34), a požiadavka, aby sa obohatené potraviny, ktoré sú zákonným spôsobom vyrábané alebo uvádzané na trh v iných členských štátoch, mohli uvádzať na trh v Dánsku iba vtedy, keď sa preukáže, že dánske obyvateľstvo takéto obohatenie živinami potrebuje (35).

Pokiaľ ide o povinnosti členských štátov podľa článku 4 ods. 3 ZFEÚ, v zmysle ktorého majú členské štáty prijať všetky príslušné opatrenia, aby zabezpečili plnenie povinností vyplývajúcich zo zmluvy a potrebný účinok práva EÚ, Súdny dvor skonštatoval, že článok 34 ZFEÚ nezakazuje len opatrenia štátu, ktoré predstavujú porušenie práva EÚ, ale zakazuje aj jeho nečinnosť. Takáto situácia môže nastať vtedy, keď členský štát neprijme opatrenia požadované na odstránenie prekážok brániacich voľnému pohybu tovaru, pričom konkrétna prekážka môže byť spôsobená dokonca aj konaním súkromných osôb. Vo veci C-265/95 sa Francúzsku pripísala zodpovednosť za konanie domácich poľnohospodárov, ktorí sa usilovali obmedziť dovoz poľnohospodárskeho tovaru zo susedných členských štátov zastavovaním nákladných vozidiel prevážajúcich tento tovar alebo ničením ich nákladu. Nezasiahnutie vnútroštátnych orgánov proti tomuto konaniu sa považovalo za porušenie článku 34 ZFEÚ, pretože členské štáty sú povinné zabezpečiť na svojom území voľný pohyb výrobkov prijatím potrebných a primeraných opatrení na účely zabránenia každého obmedzenia spôsobeného konaním súkromných osôb (36).

Okrem toho na základe článku 34 ZFEÚ môže vzniknúť povinnosť dosiahnuť výsledok. Táto povinnosť je porušená, ak členský štát nedosiahne ciele v dôsledku svojej nečinnosti alebo nedostatočnej aktivity. Napríklad vo veci C-309/02 Súdny dvor v prejudiciálnom rozhodnutí skonštatoval, že nemecké pravidlá sú v rozpore s článkom 34 ZFEÚ, pretože nezabezpečujú, aby sa na povinnom systéme spätného zberu jednorazových nápojových obalov v Nemecku mohli efektívne zúčastňovať súkromné subjekty (37).

3.2. Územná pôsobnosť

Povinnosť dodržiavať ustanovenia článkov 34 až 36 ZFEÚ platí pre všetky členské štáty EÚ. Ustanovenia zmluvy sa môžu navyše uplatňovať aj na európske územia, za ktorých vonkajšie vzťahy zodpovedá členský štát, a na zámorské územia, ktoré sú závislé od členského štátu alebo sú s ním inak spojené (38).

Podrobný zoznam území, na ktoré sa uplatňuje článok 34 ZFEÚ, sa uvádza v prílohe k tejto príručke.

Pokiaľ ide o krajiny EZVO, ktoré sú zmluvnými stranami dohody o EHP, a Turecko, obchod s tovarom medzi týmito krajinami a členskými štátmi upravujú ustanovenia konkrétnych zmlúv, a nie ustanovenia ZFEÚ. Výrobky uvedené v článku 8 ods. 3 Dohody o EHP s pôvodom na Islande, v Lichtenštajnsku a Nórsku teda na základe článku 11 Dohody o EHP požívajú výhody voľného pohybu v EÚ. Priemyselné výrobky s pôvodom v Turecku požívajú výhody voľného pohybu v EÚ na základe článkov 5 až 7 rozhodnutia Asociačnej rady ES – Turecko č. 1/95 o vykonávaní záverečnej fázy colnej únie (39).

3.3. Cezhraničný obchod

Rozsah pôsobnosti článku 34 ZFEÚ sa obmedzuje na prekážky obchodu medzi členskými štátmi. Na to, aby sa mohol prípad hodnotiť podľa tohto ustanovenia, je preto nevyhnutný prvok cezhraničnosti. Výhradne vnútroštátne opatrenia, ktoré ovplyvňujú iba domáci tovar, nepatria do pôsobnosti článkov 34 až 36 ZFEÚ. Aby opatrenie spĺňalo požiadavku cezhraničnosti, stačí, keď môže nepriamo alebo potenciálne brániť obchodu v rámci EÚ (40).

Prvok cezhraničnosti, ktorý sa požaduje v ustanoveniach zmluvy, teoreticky nebráni členským štátom v tom, aby so svojimi domácimi výrobkami zaobchádzali menej priaznivo než s dovážanými výrobkami („pozitívna diskriminácia“), hoci takýto prístup je v praxi málo pravdepodobný. Hoci sa článok 34 ZFEÚ uplatňuje v prípade, keď sa domáci výrobok opätovne dováža do členského štátu alebo opúšťa členský štát, ale dováža sa spätne (41), neuplatňuje sa v prípadoch, keď jediným cieľom spätného dovozu je obchádzanie domácich pravidiel (42).

Požiadavka cezhraničnosti môže byť splnená aj vtedy, keď sa výrobok v predmetnom členskom štát nachádza iba v tranzitnom režime. V tejto súvislosti sa v článku 36 ZFEÚ jasne spomínajú obmedzenia „tranzitu tovaru“, na ktorý sa vzťahujú ustanovenia článkov 34 a 35 ZFEÚ.

Zásada voľného pohybu tovaru sa vzťahuje na výrobky s pôvodom v členských štátoch a na výrobky pochádzajúce z tretích krajín, ktoré sú v členských štátoch vo voľnom obehu. V článku 29 ZFEÚ sa stanovuje, že za výrobky vo voľnom obehu v členskom štáte sa považujú tie výrobky s pôvodom v tretích krajinách, pri ktorých boli splnené dovozné formálne náležitosti a zaplatené stanovené clá. Súdny dvor vo veci C-30/01, Komisia/Spojené kráľovstvo, potvrdil, že podľa článku 29 ods. 2 ZFEÚ sa opatrenia prijaté na účely obchodu v rámci Únie uplatňujú rovnakým spôsobom v prípade výrobkov s pôvodom v členských štátoch, ako aj v prípade výrobkov pochádzajúcich z tretích krajín (43).

Podľa ustálenej judikatúry vnútroštátne opatrenie nie je vyňaté z rozsahu pôsobnosti zákazu uvedeného v článkoch 34 až 35 ZFEÚ len preto, že prekážka, ktorú vytvára, je malá a že je možné, aby sa výrobky predávali inými spôsobmi (44). Aj keby malo opatrenie relatívne malý hospodársky význam, uplatňovalo by sa na veľmi malej geografickej časti územia štátu (45) alebo by sa dotýkalo nízkeho objemu dovozu či vývozu alebo malého počtu hospodárskych subjektov, stále môže predstavovať zakázané opatrenie s rovnocenným účinkom.

Od uvedených opatrení je však možné odlíšiť opatrenia štátu, ktoré sú príliš neisté a nepriame na to, aby mohli obmedziť obchod medzi členskými štátmi (46). Napríklad vo veci C-297/05 Súdny dvor usúdil, že pokiaľ ide o administratívnu formalitu zavedenú Holandskom, ktorá sa týkala identifikácie vozidiel dovážaných do krajiny pred ich registráciou, „je nepravdepodobné, že by mohla mať akýkoľvek odrádzajúci účinok na dovoz vozidla do tohto členského štátu alebo že by bol preto dovoz menej atraktívny“ (47). Toto opatrenie preto nepatrí do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ.

3.4. Druhy obmedzení podľa článku 34 Zmluvy o fungovaní EÚ

3.4.1. Množstevné obmedzenia

Množstevné obmedzenia sa definujú ako opatrenia, ktoré znamenajú celkové alebo čiastočné obmedzenie dovozu alebo tovaru v tranzitnom režime (48). Príkladom takýchto opatrení je okrem iného úplný zákaz dovozu alebo systém kvót (49). Inými slovami, množstevné obmedzenia sa uplatňujú, keď sa dosiahli určité dovozné alebo vývozné stropy. Článok 34 ZFEÚ sa však vzťahuje len na iné ako colné kvóty, keďže na colné kvóty sa vzťahuje článok 30 ZFEÚ, ktorým sa zakazujú clá na dovozy a vývozy a poplatky s rovnakým účinkom.

Množstevné obmedzenie môže byť založené na právnych predpisoch alebo môže ísť len o administratívny postup. Takto dokonca aj nepriamy alebo skrytý systém kvót bude patriť do pôsobnosti článku 34 ZFEÚ.

3.4.2. Opatrenia s rovnocenným účinkom

Pojem „opatrenie s rovnocenným účinkom“ je rozsahom omnoho širší než množstevné obmedzenie. Hoci nie je jednoduché stanoviť presnú deliacu čiaru medzi množstevnými obmedzeniami a opatreniami s rovnocenným účinkom, z praktického hľadiska to nie je až také dôležité, pretože pravidlá sa na množstevné obmedzenia uplatňujú vo všeobecnosti rovnakým spôsobom ako na opatrenia s rovnocenným účinkom.

Vo veci Dassonville Súdny dvor vyložil význam a rozsah opatrení s rovnocenným účinkom (50):

„Všetky obchodné právne predpisy členských štátov, ktoré môžu priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne tvoriť prekážku obchodu v rámci Spoločenstva, sa musia považovať za opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia.“

Táto definícia bola s menšími obmenami potvrdená v následnej judikatúre. V súčasnosti sa už s pojmom „obchodné právne predpisy“ obvykle nestretávame, pretože formulácia použitá vo veci Dassonville sa vlastne neobmedzuje len na obchodné právne predpisy, ale zahŕňa napríklad aj technické predpisy a dokonca aj nezáväzné akty.

Súdny dvor vo veci Dassonville zdôraznil, že najdôležitejším prvkom pri určovaní toho, či vnútroštátne opatrenie patrí do pôsobnosti článku 34 ZFEÚ, je jeho účinok (… môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne tvoriť prekážku…) (51). Z toho vyplýva, že vnútroštátne opatrenie nemusí obsahovať žiadny diskriminačný prvok na to, aby patrilo do pôsobnosti článku 34 ZFEÚ.

Tento prístup bol potvrdený zásadným rozhodnutím Súdneho dvora vo veci Cassis de Dijon (52). Súdny dvor pripustil, že rozdiely medzi vnútroštátnymi právnymi predpismi členských štátov by mohli brániť obchodu s tovarom, a tým potvrdil, že článok 34 ZFEÚ by sa mohol vzťahovať aj na vnútroštátne opatrenia, ktoré sa uplatňujú rovnako na domáci a dovezený tovar. V tomto prípade by sa členské štáty mohli odchýliť odvolaním sa nielen na článok 36 ZFEÚ, ale aj na nevyhnutné požiadavky. Koncepcia nevyhnutných požiadaviek bola po prvýkrát zakotvená v tomto rozhodnutí.

Ak to zhrnieme, článok 34 ZFEÚ sa uplatňuje tak na vnútroštátne opatrenia, ktoré pôsobia diskriminačne voči dovezenému tovaru (takzvané rozdielne uplatniteľné opatrenia), ako aj na vnútroštátne opatrenia, ktoré sa z právneho hľadiska zdanlivo uplatňujú rovnako na domáci i dovezený tovar, ale v skutočnosti viac zaťažujú dovoz (takzvané nerozdielne uplatniteľné opatrenia) (53). Táto záťaž vyplýva zo skutočnosti, že v prípade dovezeného tovaru sa fakticky vyžaduje, aby vyhovoval dvom súborom pravidiel – súboru pravidiel stanovených členským štátom výroby aj súboru pravidiel stanovených členským štátom dovozu.

Neskôr sa medzi opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia zaradili aj akékoľvek iné opatrenia, ktoré boli schopné brániť v prístupe na trh (54). V tejto súvislosti Súdny dvor vo veci Komisia/Španielsko (55) skonštatoval, že: „z judikatúry jasne vyplýva, že opatrenie, aj keď jeho cieľom ani následkom nie je menej priaznivé zaobchádzanie s výrobkami z iných členských štátov, patrí pod pojem opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie v zmysle článku 34 ZFEÚ, ak bráni prístupu tovaru s pôvodom v iných členských štátoch na trh niektorého členského štátu.“

Takzvané kritérium prístupu na trh vychádza z predpokladu, že podmienky prístupu sú nejakým spôsobom ťažšie v prípade dovážaných výrobkov. Súdny dvor často kladie dôraz na posúdenie toho, či by mohlo mať dotknuté opatrenie značný vplyv na správanie spotrebiteľov tým, že znižuje atraktívnosť nákupu dovezeného výrobku (56).

Vymedzenie pojmu opatrenia s rovnocenným účinkom je teda široké a neustále sa vyvíja. Súdny dvor napríklad vo veci C-591/17, Rakúsko/Nemecko, skonštatoval, že poplatok za používanie infraštruktúry a daňová úľava na daň z motorových vozidiel pre vozidlá registrované v Nemecku môžu obmedzovať prístup tovaru s pôvodom v iných členských štátoch na nemecký trh, a predstavujú tak obmedzenie voľného pohybu tovaru. Poukázal na to, že poplatok za používanie infraštruktúry sa síce nevyberá z prepravovaného tovaru ako takého, avšak môže mať vplyv na tovar dodávaný osobnými motorovými vozidlami s hmotnosťou nižšou ako 3,5 tony a registrovanými v inom členskom štáte než v Nemecku (57).

Ďalším príkladom dynamickej povahy pojmu opatrenie s rovnocenným účinkom je vec C-573/12, Ålands Vindkraft, ktorá sa týkala vnútroštátneho systému podpory ekologickej elektrickej energie. Certifikáty v rámci tohto systému boli udelené len švédskym výrobcom energie z obnoviteľných zdrojov, aj keď elektrická energia, ktorú dodávali alebo používali, mohla zahŕňať dovážanú elektrickú energiu. Súdny dvor skonštatoval, že takýto systém môže prinajmenšom nepriamo a potenciálne narušiť dovoz (ekologickej) elektrickej energie pochádzajúcej z iných členských štátov. Súdny dvor poukázal na skutočnosť, že keď členský štát neprijme dostatočné opatrenia, aby zabránil vytvoreným prekážkam voľného pohybu tovaru, môže tým narušiť obchod v rámci EÚ rovnako akoby konal. Súdny dvor teda skonštatoval, že dotknutá právna úprava predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia dovozu (58).

3.4.2.1. Obmedzenia používania

Jedna kategória obmedzení bola v judikatúre Súdneho dvora zavedená len pomerne nedávno, a to obmedzenia používania. Tieto obmedzenia sa charakterizujú ako vnútroštátne pravidlá, ktoré umožňujú predaj výrobku, no jeho používanie do určitej miery obmedzujú. K týmto obmedzeniam môžu patriť obmedzenia týkajúce sa účelu alebo spôsobu konkrétneho použitia, podmienok alebo času použitia, rozsahu použitia alebo druhov použitia. Takéto opatrenia môžu za určitých okolností predstavovať opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia.

V tejto súvislosti možno spomenúť tri veci. Prvá vec, Komisia/Portugalsko (59), sa týkala portugalského zákona zakazujúceho umiestňovanie farebných fólií na sklá motorových vozidiel. Komisia tvrdila, že prípadní záujemcovia, obchodníci alebo jednotlivci, ktorí vedia, že takéto fólie nemôžu umiestňovať na sklá motorových vozidiel, ich nebudú kupovať (60). Súdny dvor túto argumentáciu zjavne prijal a skonštatoval, že „...prípadní záujemcovia, obchodníci alebo jednotlivci, ktorí vedia, že nemôžu takéto fólie umiestňovať na predné sklá a sklá popri sedadlách cestujúcich v motorových vozidlách, nemajú v skutočnosti nijaký záujem o ich kúpu.“ (61) Dospel tak k záveru, že Portugalsko porušilo svoje povinnosti vyplývajúce z článku 34 ZFEÚ.

V druhej veci, Komisia/Taliansko (62), sa Súdny dvor zaoberal otázkou, či si Taliansko nesplnilo povinnosti podľa článku 34 ZFEÚ, keď zachovalo pravidlá zakazujúce ťahať prípojné vozidlo motocyklom. Pokiaľ ide o prípojné vozidlá, ktoré boli osobitne skonštruované na ťahanie motorkami, Súdny dvor skonštatoval, že možnosti použitia týchto vozidiel inak ako s motorkami sú zanedbateľné a že spotrebitelia tým, že vedia, že majú zakázané používať svoje motorky s prípojným vozidlom pre ne osobitne vytvoreným, nemajú prakticky žiaden záujem o kúpu takéhoto prípojného vozidla (63). Predmetný zákaz preto predstavuje porušenie článku 34 ZFEÚ.

A nakoniec, vec Mickelsson a Roos, (64) sa týkala návrhu na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom bola položená otázka, či články 34 a 36 ZFEÚ vylučujú uplatňovanie švédskych pravidiel o používaní vodných skútrov. Používanie takýchto plavidiel v plavebných koridoroch, ktoré nie sú považované za verejné plavebné koridory, a vo vodách, kde rada krajskej správnej oblasti nepovolila ich používanie, bolo podľa švédskych predpisov zakázané a mohlo sa trestať pokutou. Súdny dvor uviedol, že ak je účinkom týchto predpisov zabránenie používateľom vodných skútrov v riadnom používaní týchto výrobkov, ktoré je im vlastné, alebo výrazné obmedzenie ich používania, takéto pravidlá spôsobujú prekážku prístupu uvedeného tovaru na dotknutý vnútroštátny trh. Keďže možnosti použitia vodných skútrov vo Švédsku tak boli len okrajové, vnútroštátne predpisy predstavovali opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia (65). Súdny dvor však skonštatoval, že vnútroštátne predpisy môžu byť odôvodnené cieľom ochrany životného prostredia pod podmienkou dodržania určitých dodatočných požiadaviek (66). Vo veci Sandström Súdny dvor ďalej spresnil podmienky, za ktorých je možné zakázať používanie vodných skútrov v zónach mimo verejných plavebných koridorov (67).

Ako vidieť na vyššie uvedených príkladoch, pri posudzovaní toho, či ide o obmedzenie používania, sa používa aj kritérium prístupu na trh. Súdny dvor okrem posúdenia účinkov, ktoré môže mať opatrenie na trh, posudzuje aj účinky, ktoré môže mať na správanie spotrebiteľov. Možno to zhrnúť tak, že opatrenia, ktorými sa zavádza úplný zákaz používania určitého výrobku, ktoré bránia jeho riadnemu používaniu, ktoré mu je vlastné, alebo ktorými sa výrazne obmedzuje jeho používanie, patria do pôsobnosti článku 34 ZFEÚ.

3.4.2.2. Diskriminačné spôsoby predaja

Takmer dvadsať rokov po vynesení rozsudku vo veci Dassonville Súdny dvor uznal za potrebné zrevidovať svoju judikatúru týkajúcu sa rozsahu pojmu „opatrenia s rovnocenným účinkom“ podľa článku 34 ZFEÚ. Súdny dvor tak v zásadnom rozsudku vo veci Keck a Mithouard, ktorý sa týkal francúzskych právnych predpisov zakazujúcich ďalší predaj so stratou (68), vytvoril koncepciu spôsobov predaja. Uvádza sa v ňom, že „uplatnenie vnútroštátnych predpisov, ktoré obmedzujú alebo zakazujú niektoré spôsoby predaja, na výrobky pochádzajúce z iných členských štátov, nie je spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne tvoriť prekážku obchodu v zmysle judikatúry Dassonville, pokiaľ:

1. sa tieto ustanovenia uplatňujú voči všetkým dotknutým subjektom vykonávajúcim svoju činnosť na vnútroštátnom území a

2. pokiaľ sa dotýkajú rovnakým spôsobom, právne aj skutkovo, obchodovania s domácimi výrobkami a s výrobkami pochádzajúcimi z iných členských štátov.“ (69)

Pravidlá, ktorými sa stanovujú požiadavky, ktoré má tovar spĺňať, sa ďalej rozoberajú vo veci Cassis de Dijon, a preto sa usudzuje, že ako také patria do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ. Naopak spôsoby predaja patria do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ iba pod podmienkou, že strana poukazujúca na porušenie môže dokázať, že sa nimi zavádza právna alebo faktická diskriminácia na základe pôvodu výrobkov.

Vo veci C-591/17, Rakúska republika, Súdny dvor opísal spôsoby predaja ako vnútroštátne predpisy, ktoré sa týkajú „spôsobov, podľa ktorých sa môžu výrobky predávať“ (70). Medzi spôsoby predaja preto patria opatrenia týkajúce sa podmienok a metód predaja (pozri oddiel 4.6) (71), opatrenia, ktoré sa týkajú času predaja tovaru, (72) opatrenia, ktoré sa týkajú miesta predaja tovaru alebo obmedzení týkajúcich sa toho, kým môže byť tovar predaný (73), a v niektorých prípadoch opatrenia, ktoré sa týkajú určovania cien výrobkov (pozri oddiel 4.4) (74). Pomerne jednoduchšie sa dá pochopiť, aké typy opatrení sa týkajú charakteristík výrobkov, než to, aké typy opatrení predstavujú spôsoby predaja. K opatreniam, ktoré sa týkajú charakteristík výrobku, by mohli patriť napríklad opatrenia týkajúce sa tvaru, veľkosti, hmotnosti, zloženia, vyhotovenia alebo označenia (pozri oddiel 4.7).

Ako príklad možno uviesť túto vec: Súdny dvor vo veci Alfa Vita (75) skonštatoval, že vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje predaj výrobkov „bake off“ rovnakým požiadavkám, ako sú požiadavky uplatňované na postup úplnej výroby a predaja tradičného chleba a tradičných pekárenských výrobkov, odporuje článku 34 ZFEÚ a nemôže sa považovať za spôsob predaja. Súdny dvor k tomuto záveru dospel na základe toho, že vyžadovanie od predajcov výrobkov „bake-off“, aby sa podriadili súhrnu predpisov uplatniteľných na tradičnú pekáreň, neberie do úvahy špecifickosť týchto výrobkov a vyvoláva dodatočné náklady, čím sťažuje predaj týchto výrobkov (76).

Za spôsoby predaja by sa mohli považovať určité postupy alebo povinnosti, ktoré sa netýkajú výrobku alebo jeho obalu, ako vyplýva z veci Sapod Audic a Eco-Emballages (77). Podľa sporného vnútroštátneho opatrenia sa od každého výrobcu alebo dovozcu vyžadovalo, aby prispel na likvidáciu svojho odpadu z obalov alebo ju organizoval. Súdny dvor poukázal na to, že opatrením sa ukladala iba „všeobecná povinnosť označiť obaly zberané na likvidáciu schváleným podnikom“ (78). Súdny dvor teda skonštatoval, že „povinnosť uložená týmto ustanovením sa ako taká netýkala výrobku ani jeho obalu, a preto sama osebe nepredstavovala pravidlo ustanovujúce požiadavky, ktoré má tovar spĺňať, ako napríklad požiadavky týkajúce sa jeho označovania alebo balenia“ (79). Ustanovenie sa preto mohlo považovať za spôsob predaja.

Ak to zhrnieme, spôsoby predaja sú opatrenia ktoré súvisia skôr s predajom tovaru než s jeho vlastnosťami (80) a ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ v prípade, ak spĺňajú dve kumulatívne podmienky stanovené v rozsudku vo veci Keck, ktoré boli vysvetlené vyššie.

3.5. Zásada vzájomného uznávania

Technické prekážky voľného pohybu tovaru môžu vzniknúť vtedy, keď vnútroštátne orgány uplatňujú vnútroštátne pravidlá, ktorými sa ustanovujú požiadavky, ktoré má spĺňať tovar, ktorý bol v iných členských štátoch uvedený na trh v súlade s právnymi predpismi. Tovar, ktorý je „v inom členskom štáte uvedený na trh v súlade s právnymi predpismi“, je tovar alebo tovar určitého druhu, ktorý spĺňa príslušné pravidlá uplatňované v danom členskom štáte alebo v danom členskom štáte žiadnym takýmto pravidlám nepodlieha a je v danom členskom štáte sprístupnený koncovým používateľom. Ak sa vnútroštátnymi pravidlami nevykonávajú sekundárne právne predpisy EÚ, predstavujú technické prekážky, na ktoré sa uplatňujú články 34 a 36 ZFEÚ. Platí to dokonca aj v prípade, ak sa tieto pravidlá uplatňujú bez rozdielu na všetky výrobky.

Zásada vzájomného uznávania bola zavedená v judikatúre Súdneho dvora. V rozsudku vo veci Cassis de Dijon (81) Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátne pravidlá, ktorými sa stanovujú požiadavky (napr. týkajúce sa pomenovania, podoby, veľkosti, hmotnosti, zloženia, vyhotovenia, označovania, balenia), ktoré má spĺňať tovar pochádzajúci z iných členských štátov, kde bol vyrobený a uvedený na trh v súlade s právnymi predpismi, predstavujú v prípade neexistencie harmonizácie prekážky voľnému pohybu tovaru a tvoria opatrenia s rovnocenným účinkom, ktoré sú zakázané článkom 34 ZFEÚ.

Podľa zásady vzájomného uznávania platí, že ak podnik zákonným spôsobom predáva výrobok v jednom členskom štáte v súlade s platnými vnútroštátnymi technickými pravidlami tohto členského štátu, mal by mať možnosť tento výrobok predávať v inom členskom štáte bez toho, aby ho musel upravovať podľa vnútroštátnych pravidiel dovážajúceho členského štátu.

Členské štáty určenia preto v zásade nemôžu obmedziť alebo odmietnuť uvedenie na trh v prípade tovaru, ktorý nepodlieha harmonizácii EÚ a ktorý je v inom členskom štáte uvedený na trh v súlade s právnymi predpismi, a to ani vtedy, ak bol vyrobený podľa iných technických a kvalitatívnych pravidiel ako tie, ktoré musia spĺňať domáce výrobky. To isté platí v prípade, ak tento výrobok v členskom štáte pôvodu nepodlieha žiadnym technickým pravidlám.

Táto zásada však nie je absolútna: obmedzenie môže byť odôvodnené cieľom všeobecného záujmu.

Vzájomné uznávanie by sa preto nemalo chápať ako prostriedok na znižovanie zdravotných, environmentálnych alebo bezpečnostných štandardov alebo na obmedzovanie schopnosti vnútroštátnych orgánov vykonávať dohľad nad trhom, ale ako nástroj na dosiahnutie citlivej rovnováhy medzi voľným pohybom tovaru a cieľmi vo verejnom záujme. Členské štáty musia dodržiavať túto zásadu len vtedy, ak sú legitímne verejné záujmy, na ktoré sa vzťahuje ich platné vnútroštátne technické pravidlo, primerane chránené.

Výnimky z voľného pohybu tovaru treba vykladať reštriktívne (82). Prekážky sú opodstatnené iba vtedy, keď sú vnútroštátne opatrenia potrebné na uspokojenie nevyhnutných požiadaviek alebo ktoréhokoľvek zo záujmov uvedených v článku 36 ZFEÚ a sú primerané sledovanému legitímnemu cieľu. Súdny dvor to dobre zhrnul v nedávnom rozsudku, ktorý sa týkal neuznávania určitej puncovej značky, takto:

„Prekážky voľného pohybu tovaru vyplývajúce v prípade, že neexistuje harmonizácia vnútroštátnych právnych predpisov, z uplatnenia pravidiel týkajúcich sa podmienok, ktoré musí tovar spĺňať, na tovar pochádzajúci z iných členských štátov, kde sa legálne vyrába a uvádza na trh, aj vtedy, keď sa tieto pravidlá uplatnia bez rozdielu na všetky výrobky, tak predstavujú opatrenia s rovnakým účinkom, ktoré zakazuje článok 34 ZFEÚ, pokiaľ toto uplatnenie nemožno odôvodniť cieľom všeobecného záujmu prevažujúcim nad požiadavkami voľného pohybu tovaru.“ (83)

V tej istej veci Súdny dvor takisto skonštatoval, že zásadu vzájomného uznávania nemožno uplatniť na obchod v rámci Únie s tovarom z tretích krajín nachádzajúcim sa vo voľnom obehu, ak tento tovar nebol pred vývozom do iného členského štátu, než v ktorom sa nachádza vo voľnom obehu, legálne uvedený na trh na území niektorého členského štátu (84).

Stručne povedané, výnimky zo zásady vzájomného uznávania, ktorá sa uplatňuje v neharmonizovanej oblasti, sú možné, pričom:

1. všeobecným pravidlom je, že výrobky uvedené na trh v inom členskom štáte v súlade s právnymi predpismi využívajú právo voľného pohybu, a

2. toto všeobecné pravidlo sa neuplatňuje, keď môže členský štát určenia dokázať, že na príslušné výrobky musí nevyhnutne uložiť vlastné technické pravidlá z dôvodov uvedených v článku 36 ZFEÚ alebo v nevyhnutných požiadavkách stanovených v judikatúre Súdneho dvora a s výhradou dodržania zásady proporcionality.

Od 19. apríla 2020 sa uplatňuje nové nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/515 o vzájomnom uznávaní tovaru, ktorý je v súlade s právnymi predpismi uvedený na trh v inom členskom štáte (85). Toto nariadenie nahrádza nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008, ktorým sa ustanovujú postupy týkajúce sa uplatňovania určitých vnútroštátnych technických pravidiel na výrobky, ktoré sú v súlade s právnymi predpismi uvedené na trh v inom členskom štáte rozhodnutie (86).

4. DRUHY OPATRENÍ

Opatrenia s rovnocenným účinkom podľa článku 34 ZFEÚ majú rôzne formy a podoby. Niekedy sú to veľmi priamočiare opatrenia, ktoré sú osobitne zamerané na dovoz alebo ktoré umožňujú preferenčné zaobchádzanie s domácim tovarom, a inokedy sú to neočakávané vedľajšie účinky rozhodnutí všeobecnej politiky. V posledných desaťročiach sa v judikatúre a pri praktickom uplatňovaní článkov 34 – 36 ZFEÚ v rámci postupov v prípade nesplnenia povinnosti opakovane objavovali určité druhy opatrení. Niektoré z nich sú opísané v ďalšom texte.

4.1. Vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa dovozu (dovozné povolenia, inšpekcie a kontroly)

Vnútroštátne opatrenia, ktoré sa priamo týkajú dovozu výrobkov z iných členských štátov, môžu sťažovať dovoz, a preto sa obvykle považujú za opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia, ktoré sú v rozpore s článkom 34 ZFEÚ. Jasným príkladom v tejto súvislosti je povinnosť získať dovozné povolenie pred dovozom tovaru. Keďže formálne postupy tohto typu môžu spôsobiť omeškanie, aj keď sa povolenia udeľujú automaticky a dotknutý členský štát nemá v úmysle vyhradiť si právo neudeliť povolenie, touto povinnosťou môže dôjsť k porušeniu článku 34 ZFEÚ (87).

Inšpekcie a kontroly, ako napríklad veterinárne, hygienické, fytosanitárne a iné kontroly, vrátane colných kontrol pri dovoze (a vývoze), sa považujú v zmysle článkov 34 a 35 za opatrenia s rovnocenným účinkom (88). Tieto inšpekcie by mohli dovoz alebo vývoz sťažiť alebo predražiť v dôsledku omeškaní, ktoré sú s inšpekciami spojené, a dodatočných dopravných nákladov, ktoré tak môžu obchodníkovi vzniknúť.

Vytvorením vnútorného trhu 1. januára 1993 došlo v podstate k odstráneniu opakovaných hraničných kontrol pri doprave tovaru. Odvtedy členské štáty nesmú vykonávať kontroly na svojich hraniciach, pokiaľ nie sú súčasťou všeobecného systému kontroly, ktorý sa v podobnom rozsahu uskutočňuje na vnútroštátnom území, a/alebo pokiaľ sa nevykonávajú ako kontroly na mieste. Bez ohľadu na to, kde sa takéto kontroly vykonávajú, ak však znamenajú systematickú kontrolu dovážaných výrobkov, stále sa považujú za opatrenia s rovnocenným účinkom (89), ktoré sú oprávnené len vo výnimočných prípadoch pri dodržaní prísnych podmienok (90).

4.2. Povinnosť vymenovať zástupcu alebo poskytnúť skladovacie priestory v dovážajúcom členskom štáte

Súdny dvor skonštatoval, že povinnosť dovozcu mať miesto podnikania v členskom štáte určenia tovaru je v priamom rozpore s článkami o voľnom pohybe tovaru v rámci vnútorného trhu. Súdny dvor skonštatoval, že nútením podnikov so sídlom v iných členských štátoch, aby vynaložili náklady na ustanovenie zástupcu v členskom štáte dovozu, táto povinnosť určitým podnikom, najmä malým a stredným podnikom sťažuje, prípadne až znemožňuje vstup na trh tohto členského štátu (91). Povinnosť vymenovať zástupcu alebo agenta alebo zriadiť druhotné miesto podnikania, kanceláriu alebo skladovacie priestory v dovážajúcom členskom štáte je vo všeobecnosti zároveň v rozpore s článkom 34 ZFEÚ.

Niektoré členské štáty sa pokúšali tieto požiadavky odôvodniť tvrdením, že sú potrebné na zabezpečenie riadneho presadzovania vnútroštátnych opatrení vo verejnom záujme vrátane trestnej zodpovednosti v niektorých prípadoch. Súdny dvor tento argument zamietol. Skonštatoval, že aj keď je každý členský štát oprávnený prijať na svojom území príslušné opatrenia na zabezpečenie ochrany verejného poriadku, takéto opatrenia sú odôvodnené len vtedy, ak sú splnené určité podmienky. Musí sa dokázať, že tieto opatrenia sú potrebné na dosiahnutie legitímnych dôvodov vo všeobecnom záujme a že tieto ciele nemožno dosiahnuť prostriedkami, ktoré v menšej miere obmedzujú voľný pohyb tovaru (92). Súdny dvor skonštatoval, „aj keď trestné sankcie môžu mať odradzujúci účinok, pokiaľ ide o správanie, ktoré sa nimi trestá, tento účinok nie je zaručený a v každom prípade nie je posilnený… len tým, že na vnútroštátnom území je prítomná osoba, ktorá môže podľa práva zastupovať výrobcu“ (93). Z hľadiska cieľov verejného záujmu preto požiadavka, aby sa na vnútroštátnom území ustanovil zástupca, neposkytuje dostatočné záruky na odôvodnenie výnimky zo zákazu uvedeného v článku 34 ZFEÚ.

Vnútroštátne požiadavky upravujúce skladovanie alebo zásoby dovezeného tovaru tiež môžu znamenať porušenie článku 34 ZFEÚ, ak tieto opatrenia pôsobia na dovezený tovar diskriminačne v porovnaní s domácimi výrobkami. Patrili by k nim všetky pravidlá, ktorými sa zakazuje, obmedzuje alebo vyžaduje skladovanie len dovezeného tovaru. Súdny dvor skonštatoval, že vnútroštátne opatrenie, ktorým sa nariaďuje skladovanie dovezených liehovín na báze vína aspoň šesť mesiacov, aby mohli získať určité označenie kvality, predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie (94).

Podobné prekážky obchodu s tovarom môžu vytvárať všetky vnútroštátne pravidlá, ktoré celkovo alebo čiastočne obmedzujú používanie skladovacích zariadení len pre domáce výrobky, alebo na základe ktorých skladovanie dovezených výrobkov podlieha podmienkam, ktoré sú odlišné od podmienok požadovaných pre domáce výrobky a ťažšie sa dodržiavajú. Na základe toho by vnútroštátne opatrenie, ktoré podporuje skladovanie výrobkov vyrobených na domácom území, mohlo vytvárať prekážky voľnému pohybu tovaru na základe článku 34 ZFEÚ.

4.3. Vnútroštátne zákazy určitých výrobkov/látok

Zákaz uviesť na trh určitý výrobok alebo látku je najobmedzujúcejšie opatrenie, aké môže prijať členský štát z hľadiska voľného pohybu tovaru. Vnútroštátne zákazy sú zamerané väčšinou na potraviny, ako sú vitamíny a iné potravinové doplnky (95), a na chemické látky (96).

Členské štáty tieto prísne opatrenia najčastejšie odôvodňujú ochranou zdravia a života ľudí, zvierat a rastlín podľa článku 36 ZFEÚ a nevyhnutnými požiadavkami stanovenými v judikatúre Súdneho dvora, ako je napríklad ochrana životného prostredia. Tieto dôvody sa často kombinujú. Členský štát, ktorý ukladá vnútroštátny zákaz na výrobok/látku, musí preukázať, že je opatrenie nevyhnutné a že uvedenie predmetných výrobkov na trh predstavuje prípadne aj vážne riziko napríklad pre verejné zdravie a že tieto pravidlá sú v súlade so zásadou proporcionality (97). Znamená to poskytnutie všetkých príslušných dôkazov, ako sú napríklad technické, vedecké, štatistické alebo nutričné údaje (98). Hoci cieľom obmedzenia vo veci Humanplasma bolo zabezpečiť kvalitu a bezpečnosť krvi a zložiek krvi, a teda ochranu verejného zdravia, v prípade tohto opatrenia sa usúdilo, že presahovalo rámec toho, čo bolo nevyhnutné (99).

Okrem toho členský štát znáša dôkazné bremeno, že uvedený cieľ nie je možné dosiahnuť inými prostriedkami, ktoré majú menej obmedzujúci účinok na obchod v rámci EÚ (100). Napríklad v súvislosti s francúzskym zákazom týkajúcim sa pridávania kofeínu do nápojov nad určitú limitnú hodnotu, Súdny dvor skonštatoval, že „primerané označenie informujúce spotrebiteľa o charaktere, prísadách a vlastnostiach obohatených výrobkov môže spotrebiteľom, ktorí sú ohrození nadmernou spotrebou živiny pridanej k týmto výrobkom, pomôcť pri rozhodovaní, či ich budú užívať“ (101). Súdny dvor teda skonštatoval, že zákaz pridávania kofeínu nad určitú limitnú hodnotu nebolo najmenej obmedzujúcim opatrením, ktoré bolo možné použiť, a preto nebol nevyhnutný na dosiahnutie cieľa, ktorým je ochrana spotrebiteľa.

Vec Dánske vitamíny (102) sa týkala dánskeho administratívneho postupu zakazujúceho obohacovanie potravín vitamínmi a minerálmi, pokiaľ nebolo možné preukázať, že takéto obohatenie spĺňa potreby dánskeho obyvateľstva. Súdny dvor spočiatku súhlasil, že je na Dánsku, aby rozhodlo o zamýšľanej úrovni ochrany zdravia a života ľudí berúc do úvahy uplatniteľnosť zásady proporcionality. Súdny dvor však poznamenal, že dánske orgány znášajú dôkazné bremeno, aby „v každom prípade preukázali na základe domácich stravovacích návykov a na základe výsledkov medzinárodného vedeckého výskumu, že ich pravidlá sú nevyhnutné na zabezpečenie účinnej ochrany uvedených záujmov,“ a „že uvádzanie predmetných výrobkov na trh predstavuje skutočné riziko pre verejné zdravie“ (103). Napokon Súdny dvor dospel k záveru, že opatrenie nebolo možné opodstatniť na základe „skutočného rizika pre verejné zdravie“, ktoré by si bolo vyžadovalo podrobné posúdenie jednotlivých prípadov účinkov pridávania minerálnych látok a vitamínov do potravín (104).

Súdny dvor zaujal vo všeobecnosti reštriktívny prístup k opatreniam tohto druhu. Ukazuje sa však, že v oblastiach, kde chýba vedecká istota o vplyve konkrétneho výrobku alebo látky napríklad na verejné zdravie alebo životné prostredie, je pre Súdny dvor ťažšie takéto zákazy zamietnuť (105). V týchto prípadoch zohráva pri celkovom posudzovaní veci Súdnym dvorom dôležitú úlohu aj tzv. zásada predbežnej opatrnosti (106).

V prípadoch týkajúcich sa ochrany verejného zdravia môžu nastať situácie, že členské štáty namiesto úplného zákazu pridávania výrobku alebo látky, ktoré boli povolené v inom členskom štáte, jednoducho vyžadujú iba prechádzajúce povolenie na pridávanie výrobku alebo látky. V týchto prípadoch si členské štáty splnia svoje povinnosti podľa práva EÚ iba vtedy, ak budú tieto postupy dostupné a je ich možné ukončiť v primeranom časovom rámci a ak je možné zákaz výrobku napadnúť na vnútroštátnych súdoch. Tento postup musí byť výslovne uvedený v opatrení všeobecnej platnosti, ktoré je záväzné pre vnútroštátne orgány členského štátu. Charakteristické prvky tohto „zjednodušeného postupu“ stanovil Súdny dvor vo veci C-344/90 (107).

4.4. Cenové opatrenia

Hoci zmluva neobsahuje konkrétne ustanovenia, pokiaľ ide o vnútroštátne predpisy týkajúce sa kontroly cien, Súdny dvor už pri viacerých príležitostiach uplatnil článok 34 ZFEÚ na vnútroštátne predpisy v oblasti kontroly cien.

Takéto predpisy sa vzťahujú na viaceré opatrenia: minimálne a maximálne ceny, zmrazenie cien, minimálne a maximálne ziskové rozpätia a stanovenie cien pre ďalší predaj.

Minimálne ceny: Minimálna cena stanovená na určitej úrovni, aj keď sa uplatňuje bez rozdielu na domáce aj dovezené výrobky, môže obmedziť dovoz tým, že zabráni, aby sa nižšia režijná cena dovozu odrazila v maloobchodnej predajnej cene. Bráni to dovozcom, aby využili svoju konkurenčnú výhodu, a ide tak o opatrenie s rovnocenným účinkom v zmysle článku 34 ZFEÚ, keďže spotrebiteľ nemôže požívať výhody vyplývajúce z tejto ceny (108). Minimálne ceny sa však môžu regulovať na úrovni EÚ, ako napríklad v prípade vnútroštátnych právnych predpisov, ktorými sa stanovujú minimálne ceny za tabak, ktoré by sa mali posudzovať so zreteľom na smernicu Rady 2011/64/EÚ z 21. júna 2011 o štruktúre a sadzbách spotrebnej dane z tabakových výrobkov (109).

Vo veci C-221/15, Colruyt, ktorá sa týkala stanovovania cien tabakových výrobkov v Belgicku, Súdny dvor skonštatoval, že článok 34 ZFEÚ nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na výrobku, pod podmienkou, že táto cena bola slobodne stanovená výrobcom alebo dovozcom (110). Súdny dvor v tejto veci skonštatoval, že minimálna cena tabakových výrobkov predstavuje určitý spôsob predaja, ktorý sa uplatňuje na všetkých relevantných obchodníkov pôsobiacich na vnútroštátnom území a ktorý prístupu tabakových výrobkov pochádzajúcich z iného členského štátu na belgický trh nebráni o nič viac ako prístupu domácich tabakových výrobkov.

Vo veci Scottish Whiskey Association Súdny dvor posudzoval, či škótska vláda porušila článok 34 ZFEÚ tým, že stanovila minimálnu cenu jednotky alkoholu. Cieľom opatrení bolo stiahnuť z trhu alkohol s veľmi nízkou cenou a odôvodňovalo sa to ochranou verejného zdravia. Súdny dvor skonštatoval, že skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava „bráni tomu, aby sa nižšia nadobúdacia cena dovážaných výrobkov mohla odraziť na predajnej cene pre spotrebiteľa“, predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom (111).

Maximálne ceny: Pred rozsudkom vo veci Keck, Súdny dvor tvrdil, že aj keď maximálna cena, ktorá sa uplatňuje bez rozdielu na domáce aj dovezené výrobky sama osebe nepredstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie, môže mať takýto účinok, ak je stanovená na úrovni, ktorá predaj dovezeného výrobku buď znemožňuje, alebo ho sťažuje oproti domácemu výrobku. Jej účinkom môže byť zrušenie akejkoľvek konkurenčnej výhody dovážaného tovaru a/alebo v prípade, ak sa stanoví príliš nízka maximálna cena, nemusia v nej byť zohľadnené náklady na dopravu, ktoré znáša dovozca (112).

Zmrazenie cien: Podobne Súdny dvor pred rozsudkom vo veci Keck (pozri oddiel 3.4.2.2) vo svojej skoršej judikatúre skonštatoval, že zmrazenie cien, ktoré platí rovnako pre domáce aj dovezené výrobky, samo osebe neznamená opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie. V skutočnosti však môže takýto účinok vytvárať, ak sú ceny pevne stanovené na takej úrovni, že uvedenie dovezených výrobkov na trh sa stáva buď nemožným, alebo zložitejším ako uvedenie na trh domácich výrobkov (113). To nastane, keď dovozcovia dokážu predávať dovezené výrobky len so stratou.

Minimálne a maximálne ziskové rozpätia: Ide o rozpätia, ktoré sú stanovené ako konkrétna suma, a nie ako percento režijnej ceny. Podľa judikatúry Súdneho dvora EÚ pred vynesením rozsudku vo veci Keck tieto rozpätia nemusia nevyhnutne predstavovať opatrenie s rovnocenným účinkom v zmysle článku 34 ZFEÚ. To isté by platilo aj v prípade pevného maloobchodného ziskového rozpätia, ktoré je podielom maloobchodnej ceny voľne stanovenej výrobcom, prinajmenšom pokiaľ predstavuje primeranú odmenu pre maloobchodníka. Maximálne ziskové rozpätie pevne stanovené ako jednotná suma, ktorá síce platí pre domáce výrobky aj pre dovoz, ale nezohľadňujú sa v nej náklady za dovoz, však patrí do pôsobnosti článku 34 ZFEÚ (114).

Zdá sa, že od vynesenia rozsudku vo veci Keck Súdny dvor často dospeje k záveru, že vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa kontroly cien patria pod pojem „spôsoby predaja“ (115). V tejto súvislosti nemusia spadať do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ, ak sú splnené určité podmienky. Skutočnosť, že „kontroly cien“ môžu predstavovať „spôsoby predaja“ potvrdzuje rozsudok vo veci Belgapom, v ktorom sa skonštatovalo, že belgické právne predpisy zakazujúce predaj so stratou a predaj s veľmi malým ziskovým rozpätím nepatria do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ (116).

V novšej veci LIBRO však pravidlo stanovovania cien, ktoré dovozcom kníh v nemeckom jazyku zakazuje stanoviť nižšiu cenu, ako je maloobchodná cena stanovená alebo odporúčaná vydavateľom, Súdny dvor pôvodne posúdil ako určitý spôsob predaja vymedzený v rozsudku vo veci Keck. Neskôr však skonštatoval, že toto pravidlo v skutočnosti predstavovalo opatrenie s rovnocenným účinkom, keďže vytváralo odlišnú úpravu, ktorej účinkom je menej výhodné zaobchádzanie s výrobkami pochádzajúcimi z iných členských štátov (117).

Vo veci Deutsche Parkinson Vereinigung Súdny dvor vo svojom preskúmaní systému určovania cien pri predaji humánnych liekov na predpis v lekárňach uplatnil kritérium prístupu na trh bez toho, aby sa vo svojom rozsudku priamo odvolal na rozsudok vo veci Keck. Po porovnaní vplyvu určovania cien na lekárne so sídlom v Nemecku a v iných členských štátoch nakoniec usúdil, že tento systém predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu (118). Zistilo sa, že zásielkové lekárne mali obmedzenú schopnosť súťažiť s tradičnými lekárňami, pokiaľ ide o služby, a preto súťažili v prvom rade na základe cien, a v dôsledku toho malo ne určovanie cien väčší vplyv. Súdny dvor sa vo svojom posúdení odvolal na rozsudok vo veci DocMorris, ktorý sa týkal nemeckej právnej úpravy zakazujúcej predaj liekov mimo lekární, čiže predaj online, a v jeho odôvodnení bol použitý rozsudok vo veci Keck (119).

Ako už bolo uvedené vyššie, Súdny dvor vo veci Scottish Whiskey Association dospel k záveru, že minimálna cena predstavovala opatrenie s rovnocenným účinkom na základe kritéria prístupu na trh, bez toho, aby sa vyslovene odvolal na rozsudok vo veci Keck. Ako dôvod uviedol, že „právna úprava sporná vo veci samej už len z toho dôvodu, že bráni tomu, aby sa nižšia nadobúdacia cena dovážaných výrobkov mohla odraziť na predajnej cene pre spotrebiteľa, môže predstavovať prekážku prístupu“ (120).

4.5. Postupy udeľovania povolení

Vnútroštátne systémy, ktoré uvádzanie tovaru na trh podmieňujú predchádzajúcim povolením, obmedzujú prístup dovážajúceho členského štátu na trh, a preto sa považujú za opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie v zmysle článku 34 ZFEÚ (121). Súdny dvor stanovil niekoľko podmienok, na základe ktorých takéto predchádzajúce povolenie môže byť odôvodnené (122):

— musí sa zakladať na objektívnych, nediskriminačných kritériách, ktoré sú dotknutému podniku vopred známe, a to tak, aby sa vymedzili právomoci voľného uváženia vnútroštátnych orgánov tak, aby sa nepoužívali svojvoľne,

— v zásade by sa nemali vykonávať duplicitné kontroly, ktoré už boli vykonané v súvislosti s inými postupmi buď v rovnakom štáte, alebo inom členskom štáte,

— získať predchádzajúce povolenie bude potrebné iba v prípade, keď sa usúdi, že v prípade uskutočnenia následnej kontroly by bolo neskoro na to, aby mohla byť skutočne účinná a umožnila dosiahnuť sledovaný cieľ,

— pokiaľ ide o postup, jeho trvanie a náklady s ním spojené, nemali by odrádzať príslušné hospodárske subjekty od realizácie ich obchodného plánu,

— v postupe sa nesmú vyžadovať technické analýzy, pokiaľ už boli vykonané v inom členskom štáte a keď sú ich výsledky k dispozícii (123).

4.5.1. Typové schválenie

Požiadavkami na typové schválenie sa vopred stanovujú regulačné, technické a bezpečnostné podmienky, ktoré výrobok musí spĺňať. Typové schválenie sa preto neobmedzuje na konkrétne odvetvie. Tieto požiadavky existujú totižto pre také rozmanité výrobky, akými sú napríklad námorné zariadenia, mobilné telefóny, osobné vozidlá a zdravotnícke zariadenia.

Typové schválenie sa vo všeobecnosti vyžaduje pred tým, než sa výrobok môže umiestniť na trh. Súlad s požiadavkami na typové schválenie je často vyznačený na výrobku. Napríklad označenie CE potvrdzuje súlad s takýmito požiadavkami buď na základe vyhlásenia výrobcu, alebo certifikácie treťou stranou.

Kým spoločné celoeurópske požiadavky na typové schválenie obvykle uľahčujú uvádzanie výrobkov na vnútorný trh, vnútroštátne typové schválenie v neharmonizovaných oblastiach môže vytvárať prekážky obchodu s tovarom. Navyše aj rozdielne vnútroštátne normy pre výrobok sťažujú výrobcom uvádzanie rovnakého výrobku na trh v jednotlivých členských štátoch a môžu viesť k vyšším nákladom na dosiahnutie súladu. Povinnosti vyžadujúce vnútroštátne typové schválenie pred umiestnením výrobkov na trh sa preto považujú za opatrenia s rovnocenným účinkom (124).

Členský štát môže na základe zdravotných alebo bezpečnostných dôvodov oprávnene požadovať, aby bol výrobok, ktorý už získal schválenie v inom členskom štáte, podrobený novému postupu skúmania a schvaľovania. V týchto prípadoch však dovážajúci členský štát musí zohľadniť testy alebo kontroly vykonané vo vyvážajúcom členskom štáte (členských štátoch), ktoré poskytujú rovnaké záruky alebo ochranu (125).

Vo veci Komisia/Portugalsko (126) dozorný orgán pre inštaláciu dovezených polyetylénových rúr odmietol podniku udeliť požadované povolenie na základe toho, že tieto rúry nepovolil vnútroštátny skúšobný orgán. Certifikáty podniku, ktoré neboli uznané, vydal taliansky skúšobný inštitút. Súdny dvor skonštatoval, že orgány, v tomto prípade portugalské, sú povinné zohľadniť certifikáty vydané certifikačnými orgánmi iného členského štátu, najmä vtedy, ak tieto orgány členský štát schválil na tento účel. Pokiaľ portugalské orgány nemali dostatočné informácie na overenie predmetných certifikátov, mohli tieto informácie získať od orgánov vyvážajúceho členského štátu. Zo strany vnútroštátneho orgánu, ktorému sa podáva žiadosť o schválenie alebo uznanie výrobku, sa vyžaduje aktívny prístup.

4.5.2. Registrácia vozidla

Postup získania registrácie motorového vozidla pozostáva podľa právnych predpisov EÚ vo všeobecnosti z troch rôznych krokov. Najprv sa musia schváliť technické charakteristiky motorového vozidla, čo sa väčšine prípadov uskutočňuje prostredníctvom typového schválenia EÚ. Niektoré typy motorových vozidiel však ešte stále podliehajú vnútroštátnym schvaľovacím postupom. V druhom kroku sa vykoná kontrola technického stavu použitých vozidiel, ktorej cieľom je overiť, či sa konkrétne motorové vozidlo nachádza v momente registrácie v dobrom stave. Napokon sa motorové vozidlo registruje, čím sa povoľuje jeho uvedenie do prevádzky v cestnej premávke, identifikuje sa dotknuté motorové vozidlo a pridelí sa mu registračné číslo.

Súdny dvor sa zaoberal aj odmietnutím prihlásiť do evidencie vozidlo, ktorého mechanizmus riadenia vrátane volantu sa nachádza na pravej strane. Vo veciach C-61/12 a C-639/11 skonštatoval, že táto právna úprava predstavuje opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia dovozu, keďže jej účinkom je, že bráni v prístupe na trh vozidlám vybaveným miestom riadenia na pravej strane, ktoré sú v súlade so zákonom vyrobené a prihlásené do evidencie v inom členskom štáte. Súdny dvor uviedol, že táto požiadavka nebola potrebná na účely dosiahnutia cieľa bezpečnosti cestnej premávky (127).

4.6. Obmedzenia reklamy

Reklama zohráva pri vstupe na trh zásadnú úlohu, a to najmä v prípade výrobkov, ktoré sú v súlade s právnymi predpismi uvedené na trh v inom členskom štáte. Generálni advokáti (128) a Súdny dvor (129) uznali, že reklama zohráva dôležitú úlohu pri prieniku výrobku z jedného členského štátu na nový trh v inom členskom štáte. Cieľom a účinkom reklamy je okrem iného presvedčiť spotrebiteľov, aby zmenili značku alebo kúpili nové výrobky.

Pred vynesením rozsudku vo veci Keck (pozri oddiel 3.4.2.2) Súdny dvor často konštatoval, že článok 34 ZFEÚ sa vzťahuje na vnútroštátne opatrenia, ktorými sa ukladá obmedzenie reklamy. Jednou z týchto vecí bola vec Oosthoek, ktorá sa týkala zákazu poskytovať alebo ponúkať prémie (reklamné dary) na účely podpory predaja. Súdny dvor skonštatoval, že „právna úprava, ktorá obmedzuje alebo zakazuje určité formy reklamy a určité formy podpory predaja, aj keď priamo neupravuje dovoz, môže ako taká obmedziť objem dovozu, pretože ovplyvňuje možnosti uvádzania dovezených výrobkov na trh“ (130). Od vynesenia rozsudku vo veci Keck však Súdny dvor v určitých ohľadoch podľa všetkého zaujal odlišný prístup (k obmedzeniam reklamy pristupuje ako k spôsobom predaja). Napriek tomu sa opatrenia týkajúce sa reklamy, ktoré podľa všetkého spadajú do kategórie spôsobov predaja, považujú za pravidlá týkajúce sa výrobkov, ak sa ukáže, že majú vplyv na podmienky, ktoré musí tovar spĺňať (131).

Zdá sa, že Súdny dvor sleduje v súčasnosti prístup, podľa ktorého je obmedzenia reklamy a propagácie potrebné posudzovať ako spôsoby predaja a ak nie sú diskriminačné, nebudú spadať do pôsobnosti článku 34 ZFEÚ (132). Ak je však dotknuté opatrenie diskriminačné, vzťahuje sa naň článok 34 ZFEÚ. Vnútroštátne obmedzenia reklamy, v dôsledku ktorých je predaj tovaru pochádzajúceho z iných členských štátov ťažší než predaj domáceho tovaru, preto môžu predstavovať opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie. Súdny dvor napríklad skonštatoval, že „úplný zákaz reklamy určitých vlastností výrobku“ (133) by mohol viac sťažiť prístup na trh výrobkom z iných členských štátov než domácim výrobkom, ktoré sú spotrebiteľom viac známe (134).

Ako možno vidieť na vyššie uvedených príkladoch, zdá sa, že Súdny dvor spája rozsah obmedzenia s diskrimináciou. Inými slovami, ak je obmedzenie úplné, predpokladá sa, že by mohlo mať väčší vplyv na dovážané výrobky (135) a, ak je čiastočné, že by mohlo vplývať na domáce i dovezené výrobky rovnakým spôsobom (136). Je však potrebné zdôrazniť, že Súdny dvor vo veciach Dior (137) a Gourmet (138) uviedol, že niektoré zákazy reklám nemusia mať nevyhnutne na dovoz závažnejší vplyv ako na domáci tovar.

Súdny dvor takisto zdôraznil, že obmedzenia reklamy na internete neovplyvňujú predaj domáceho tovaru, v tomto prípade liekov z daného štátu, rovnakým spôsobom ako predaj liekov pochádzajúcich z iných členských štátov (vec C-322/01, Deutscher Apothekerverband). Obmedzenia reklamy na internete preto môžu predstavovať prekážku, na ktorú sa vzťahuje článok 34 ZFEÚ.

4.7. Technické predpisy obsahujúce požiadavky týkajúce sa vyhotovenia tovaru (hmotnosť, zloženie, vyhotovenie, označenie, forma, veľkosť, balenie)

Požiadavky, ktoré majú spĺňať dovezené výrobky, pokiaľ ide o tvar, veľkosť, hmotnosť, zloženie, vyhotovenie, identifikáciu alebo umiestňovanie, môže výrobcov a dovozcov nútiť k tomu, aby predmetné výrobky prispôsobovali platným pravidlám v členskom štáte, v ktorom ich uvádzajú na trh, napríklad zmenou označenia dovezených výrobkov (139). Vo svojom rozsudku vo veci 27/80, Fietje (140), Súdny dvor skonštatoval, že ak členský štát rozšíri ustanovenie, ktorým sa zakazuje predaj určitých alkoholických nápojov nezodpovedajúcich opisu stanovenému vo vnútroštátnom práve na nápoje dovážané z iných členských štátov, v dôsledku čoho je potrebné zmeniť označenie, pod ktorým sa dovážaný nápoj uviedol na trh vyvážajúceho členského štátu v súlade s právnymi predpismi, považuje sa to za opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie, ktoré zakazuje článok 34 ZFEÚ.

Vzhľadom na to, že požiadavky týkajúce sa vyhotovenia tovaru sú priamo prepojené so samotným výrobkom, nepovažujú sa za spôsoby predaja. Považujú sa skôr za opatrenia s rovnocenným účinkom v zmysle článku 34 ZFEÚ (141).

O nasledujúcich opatreniach sa napríklad usúdilo, že sú v rozpore s článkom 34 ZFEÚ:

— prísna požiadavka, aby sa neharmonizované stavebné výrobky značili označením EC (142),

— požiadavka, aby sa margarín predával v obaloch v tvare kocky, aby sa dal odlíšiť od masla (143),

— zákaz členského štátu uvádzať na trh predmety vyrobené z drahých kovov bez potrebných (úradných vnútroštátnych) puncov (144),

— zákaz uvádzania na trh v prípade videonosičov a DVD predávaných na dobierku a cez internet, ktoré neobsahujú údaj o vekovej hranici na základe rozhodnutia o zatriedení vydaného vyšším krajinským orgánom alebo vnútroštátnou samoregulačnou organizáciou (145).

4.8. Označenia pôvodu, označenia kvality, podnecovanie ku kupovaniu domácich výrobkov

Vnútroštátne pravidlá, ktoré vyžadujú uvedenie pôvodu výrobku na výrobku alebo jeho označenie, predstavujú opatrenie s rovnocenným účinkom, ktoré je v rozpore s článkom 34 ZFEÚ.

Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátne pravidlá o povinnom označovaní pôvodu môžu spotrebiteľov nabádať k tomu, aby kupovali domáce výrobky na úkor rovnocenných výrobkov s pôvodom v iných členských štátoch (146). Podľa Súdneho dvora takéto pravidlá spôsobujú v určitom členskom štáte nielen horší odbyt podobných výrobkov vyrobených v iných členských štátoch, ale ich účinkom je aj zabrzdenie vzájomného hospodárskeho prenikania v rámci Európskej únie znevýhodňujúc predaj tovaru vyrobeného vďaka deľbe práce medzi členské štáty (147). Súdny dvor takisto poukázal na to, že uvedenie pôvodu výrobkov by mohlo byť vo vlastnom záujme hospodárskeho subjektu bez toho, aby bol k tomu nútený. V takomto prípade môžu byť spotrebitelia chránení pred falošnými alebo zavádzajúcimi označeniami pôvodu, ku ktorým by mohlo dochádzať, pomocou existujúcich pravidiel zakazujúcich takéto správanie (148).

Súdny dvor podobne rozhodol, že systémy kvality stanovené vo vnútroštátnom práve, ktoré sa týkajú pôvodu výrobku, môžu mať podobný účinok. Aj keď je takýto konkrétny systém kvality nepovinný, neprestáva byť opatrením s rovnocenným účinkom, pokiaľ používanie tohto označenia podporuje alebo by pravdepodobne mohlo podporovať predaj dotknutého výrobku na rozdiel od výrobkov, ktoré nepožívajú výhody vyplývajúce z jeho používania (149).

Súdny dvor skonštatoval, že členské štáty majú právomoc stanovovať systémy kvality pre poľnohospodárske výrobky uvádzané na trh na ich území a že používanie označení kvality môžu podmieniť dodržiavaním takýchto systémov. Tieto systémy a označenia však nesmú súvisieť s požiadavkou, aby výroba dotknutých výrobkov prebiehala v danej krajine, ale mali by závisieť výlučne od existencie objektívnych vlastností, ktoré sú týmto výrobkom vlastné a v dôsledku ktorých výrobky dosahujú kvalitu požadovanú právnou úpravou (150). Takéto systémy preto musia byť dostupné pre každého výrobcu v Únii či pre akýkoľvek iný potenciálny subjekt z Únie, ktorého výrobky spĺňajú dané požiadavky. Všetkým požiadavkám, ktoré bránia dostupnosti tohto systému pre výrobky s pôvodom v iných členských štátoch, by sa malo zabrániť, pretože môžu uľahčovať uvádzanie výrobkov domáceho pôvodu na trh na úkor dovážaných výrobkov (151).

Súdny dvor akceptoval systémy kvality stanovené vo vnútroštátnom práve, ak tieto systémy umožňujú dovoz výrobkov z iných členských štátov pod názvami, ktorými sú označené, hoci sú analogické, podobné alebo zhodné s názvami stanovenými vnútroštátnou právnou úpravou (152).

Propagačná kampaň, ktorú organizujú orgány členských štátov a zahŕňa označovanie kvality a/alebo pôvodu, takisto predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom podľa článku 34 ZFEÚ . Najznámejším prípadom takéhoto podnecovania do nakupovania domácich výrobkov bola vec Buy Irish (153) , v ktorej išlo o rozsiahlu kampaň podporujúcu nákup národných výrobkov. Súdny dvor takisto skonštatoval, že systém, ktorý bol vytvorený orgánmi s cieľom podporiť distribúciu niektorých výrobkov vyrobených v určitej krajine alebo regióne, môže rovnako podporiť spotrebiteľov v tom, aby kupovali takéto výrobky na úkor dovezených výrobkov (154).

4.9. Obmedzenia týkajúce sa predaja na diaľku (internetový predaj, zásielkový predaj a pod.)

S rozvojom informačných a komunikačných technológií sa s tovarom čoraz viac obchoduje na vnútornom trhu cez internet. Stúpol tak počet vecí podaných na Súdny dvor, ktoré sa týkajú internetových transakcií zahŕňajúcich presun tovaru z jedného členského štátu do druhého.

Prejudiciálne otázky položené Súdnemu dvoru vo veci DocMorris (155) vzišli z vnútroštátnych konaní týkajúcich sa internetového predaja liekov na humánne použitie v inom členskom štáte ako štát, v ktorom bola spoločnosť DocMorris zriadená. Podľa nemeckého práva bol v tom čase zakázaný zásielkový predaj liekov, ktoré sa môžu predávať len v lekárňach.

Prvá prejudiciálna otázka vnútroštátneho súdu bola, či sa porušuje článok 34 ZFEÚ v prípade, keď sa povolené lieky, ktorých predaj je obmedzený na lekárne v príslušnom členskom štáte, nesmú na individuálnu objednávku cez internet obchodne doviezť prostredníctvom zásielkového predaja cez lekárne schválené v inom členskom štáte.

Súdny dvor začal riešiť toto vnútroštátne obmedzenie ako spôsob predaja, ktorý by mohol porušovať článok 34, ak by bol diskriminačný. Po prvé, v zmysle veci De Agostini (týkajúcej sa významu reklamy pri predaji predmetného výrobku) (156) Súdny dvor zdôraznil význam internetu pri predaji výrobku. Potom vysvetlil, prečo takýto úplný zákaz je väčšou prekážkou pre lekárne mimo Nemecka než pre lekárne v Nemecku, a preto sa opatrením porušuje článok 34 ZFEÚ.

Konkrétnejšie, Súdny dvor skonštatoval, že v prípade lekární, ktoré nemajú sídlo v Nemecku, internet predstavuje dôležitý prostriedok na získanie „priameho prístupu“ na nemecký trh (157). Súdny dvor vysvetlil, že zákaz, ktorý má väčší vplyv na lekárne so sídlom mimo Nemecka, by mohol brániť prístupu na trh výrobkom z iných členských štátov vo väčšej miere, než bráni prístupu domácim výrobkom.

Vo veci Ker-Optika (158), ktorá sa týkala vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa povoľuje predaj kontaktných šošoviek výlučne v predajniach so zdravotnými potrebami, Súdny dvor potvrdil, že zákazom predaja cez internet vnútroštátne opatrenie porušilo smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2000/31/ES (159) a články 34 až 36 ZFEÚ v prípade zákazu následného doručenia kontaktných šošoviek kupujúcim.

Novší rozsudok vo veci Visnapuu sa týkal fínskeho zákona o alkohole, podľa ktorého musí predajca usadený v inom členskom štáte vlastniť povolenie na maloobchodný predaj, aby mohol dovážať alkoholické nápoje s cieľom ich maloobchodného predaja spotrebiteľom s bydliskom vo Fínsku. Súdny dvor skonštatoval, že požiadavka vlastniť povolenie na maloobchodný predaj pri dovoze alkoholických nápojov bráni obchodníkom usadeným v iných členských štátoch v tom, aby voľne dovážali alkoholické nápoje do Fínska, a tak predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu v zmysle článku 34 ZFEÚ. Zároveň však skonštatoval, že články 34 a 36 ZFEÚ nebránia tejto právnej úprave, pokiaľ je schopná zaručiť realizáciu cieľa ochrany verejného zdravia a verejného poriadku (160).

4.10. Povinnosti zálohovania

Systémy zálohovania, najmä v sektore nápojov, vyvolali v posledných desaťročiach rozsiahle diskusie z pohľadu environmentálnych právnych predpisov a pravidiel vnútorného trhu. Takéto systémy často sťažujú situáciu subjektov pôsobiacich vo viacerých členských štátoch, pretože nemôžu predávať rovnaký výrobok v rovnakom obale v rôznych členských štátoch. Od výrobcov a dovozcov sa namiesto toho požaduje, aby prispôsobili obaly podľa potrieb každého jednotlivého členského štátu, čo obvykle vedie k dodatočným nákladom. Účinok týchto systémov, t. j. rozdelenie trhov, je často protichodný s myšlienkou skutočného vnútorného trhu. Vnútroštátne požiadavky v tomto zmysle sa preto môžu považovať za obchodnú prekážku podľa článku 34 Zmluvy o fungovaní EÚ. Bez ohľadu na to však systémy zálohovania môžu byť opodstatnené z dôvodov, ktoré súvisia s ochranou životného prostredia.

V dvoch rozsudkoch týkajúcich sa nemeckého povinného systému zálohovania jednorazových nápojových obalov zo začiatku 21. storočia Súdny dvor potvrdil, že za súčasného stavu práva EÚ sú členské štáty oprávnené vybrať si medzi systémom zálohovania a spätného odberu, komplexným systémom zberu obalov alebo kombináciou týchto dvoch systémov (161).

V súčasnosti sa na systémy zálohovania čiastočne vzťahujú harmonizačné právne predpisy, t. j. smernica Európskeho parlamentu a Rady 94/62/ES (162) z 20. decembra 1994 o obaloch a odpadoch z obalov. Do roku 2020 však nevznikol nijaký systém zálohovania platný pre celú Úniu. Keď vnútroštátne ustanovenie nepatrí do rozsahu pôsobnosti príslušných smerníc, musí sa posúdiť jeho zlučiteľnosť s článkami 34 až 36 ZFEÚ.

4.11. Úhrada a paralelný dovoz

Úhrada: Právo EÚ nezasahuje do právomoci členských štátov organizovať svoje systémy sociálneho zabezpečenia (163). Keďže na úrovni EÚ chýba harmonizácia, okolnosti, za ktorých sa priznávajú dávky sociálneho zabezpečenia, sú stanovené zákonmi každého členského štátu. Tieto zákony však môžu ovplyvniť možnosti uvádzania na trh a môžu tak ovplyvniť rozsah dovozu. Z toho vyplýva, že vnútroštátne rozhodnutie o uhrádzaní nákladov na lieky môže mať negatívny vplyv na ich dovoz.

Z rozsudku vo veci Duphar okrem toho vyplýva, že ustanovenia vnútroštátnych právnych predpisov upravujúce úhradu nákladov na zdravotnícke pomôcky v rámci vnútroštátneho systému zdravotnej starostlivosti môžu byť za určitých podmienok zlučiteľné s článkom 34 ZFEÚ. Keď sa určuje, na ktoré výrobky sa bude vzťahovať úhrada nákladov a na ktoré sa úhrada nákladov vzťahovať nebude, nesmie dochádzať k diskriminácii, pokiaľ ide o pôvod výrobkov, a musí sa pritom postupovať na základe objektívnych a overiteľných kritérií. Zoznam výrobkov, na ktoré sa vzťahuje úhrada, by sa mal dať navyše upraviť zakaždým, keď je potrebné dodržať súlad s osobitnými kritériami. „Objektívne a overiteľné kritériá“, na ktoré sa odvoláva Súdny dvor, sa môžu týkať toho, či sú na trhu dostupné iné lacnejšie výrobky s rovnakým terapeutickým účinkom, či sú predmetné výrobky voľne dostupné bez potreby lekárskeho predpisu, alebo či boli výrobky vylúčené zo zoznamu uhrádzaných liekov z dôvodu ochrany verejného zdravia na základe ich farmakoterapeutickej vlastnosti.

Procesnoprávne pravidlá stanovovania vnútroštátnych rozhodnutí o úhrade nákladov boli bližšie určené v smernici Rady 89/105/EHS o transparentnosti opatrení upravujúcich stanovovanie cien humánnych liekov a ich zaraďovanie do vnútroštátnych systémov zdravotného poistenia (164).

Vo veci Decker (165) Súdny dvor skonštatoval, že vnútroštátne pravidlá, podľa ktorých úhrada nákladov na lieky podlieha predchádzajúcemu povoleniu príslušnej inštitúcie členského štátu v prípade, keď sa výrobky kupujú v inom členskom štáte, predstavuje obmedzenie voľného pohybu tovaru v zmysle článku 34 ZFEÚ. V tomto prípade preto, že nabádajú poistené osoby, aby tieto výrobky kupovali prednostne vo svojom domovskom štáte, a nie v inom členskom štáte, čím sa môže obmedziť dovoz výrobkov z iných členských štátov.

Paralelný dovoz: Paralelný obchod s výrobkami je zákonná forma obchodu na vnútornom trhu. Obchod je paralelný v tom zmysle, že zahŕňa výrobky, ktoré majú rovnaký opis, avšak pochádzajú z inej šarže ako výrobky uvádzané na trh prostredníctvom distribučných sietí výrobcov alebo pôvodných dodávateľov, ale prebieha mimo týchto sietí (často popri nich). K paralelnému obchodu dochádza v dôsledku rozdielov v cenách liekov (166) alebo pesticídov (167), napr. keď členské štáty stanovia alebo iným spôsobom kontrolujú cenu výrobkov predávaných na svojich trhoch. Paralelný obchod v zásade vytvára zdravú súťaž, pričom prispieva k zníženiu cien pre spotrebiteľov, a je priamym dôsledkom vývoja vnútorného trhu, ktorý zaručuje voľný pohyb tovaru a bráni kompartmentalizácii vnútroštátnych trhov (168).

Hoci je bezpečnosť liekov a ich počiatočné uvedenie na trh regulované právnymi predpismi EÚ, zásady týkajúce sa zákonnosti paralelného obchodu s týmito výrobkami vyplynuli z rozsudkov Súdneho dvora založených na ustanoveniach zmluvy o voľnom pohybe tovaru (169).

Od paralelných dovozcov nemožno požadovať, aby spĺňali rovnaké požiadavky, ako platia pre hospodárske subjekty, ktoré žiadajú o povolenie na uvedenie lieku na trh po prvýkrát, pod podmienkou, že sa tým neohrozí ochrana ľudského zdravia (170). Ak už príslušné orgány členského štátu majú k dispozícii informácie potrebné na účely ochrany verejného zdravia na základe prvého uvedenia výrobku na trh v tomto členskom štáte, paralelne dovážaný výrobok podlieha povoleniu vydanému na základe primerane „zjednodušeného“ postupu (v porovnaní s postupom udelenia povolenia na uvedenie výrobku na trh) pod podmienkou, že:

— dovezenému výrobku bolo udelené povolenie na uvedenie na trh v členskom štáte pôvodu, aj keď platnosť tohto povolenia uplynula, a to najmä v prípade, keď platnosť referenčného povolenia uplynula z iných dôvodov, než je ochrana verejného zdravia, čiže výlučne preto, že si to želal držiteľ referenčného povolenia (171), a

— dovezený výrobok je v podstate podobný výrobku, ktorý už získal povolenie na uvedenie na trh v členskom štáte určenia, čo znamená, že tieto dva výrobky nemusia byť úplne identické, mali by však byť prinajmenšom vyrobené za použitia rovnakého prípravného postupu, za použitia rovnakej účinnej látky a mali by mať rovnaké terapeutické účinky (172). Odmietnutie vydať povolenie na uvedenie na trh teda nemožno odôvodňovať ochranou verejného zdravia, ak sa toto odmietnutie zakladá výlučne na tom, že tieto dva lieky nemajú rovnaký pôvod (173).

Vnútroštátne orgány navyše nemôžu odmietnuť udeliť povolenie na paralelný dovoz iba z dôvodu, že chýba dokumentácia k lieku, ktorý je predmetom paralelného dovozu, ak majú k dispozícii zákonné a administratívne prostriedky na získanie tejto dokumentácie (174). Nemôžu odmietnuť vydať povolenie na paralelný dovoz ani subjektom (v prípade veterinárnych liekov), ktoré majú záujem dovážať veterinárne lieky na použitie vo svojom vlastnom chove (175).

Paralelný obchod je okrem toho potrebné odlíšiť od opätovného dovozu. V prípade liekov to napríklad znamená transakcie, keď sa lieky dovážajú do členského štátu, v ktorom sú povolené, pričom tieto lieky pred tým získala lekáreň v inom členskom štáte od veľkoobchodníka v dovážajúcom členskom štáte. V tejto súvislosti Súdny dvor konštatoval, že výrobok vyrobený v členskom štáte, ktorý sa vyváža a potom opätovne dováža do tohto členského štátu, predstavuje dovezený výrobok rovnako ako výrobok vyrobený v inom členskom štáte (176). Súdny dvor však zdôraznil, že tieto zistenia sa neuplatňujú, ak sa zistilo, že príslušné výrobky boli vyvezené na účely opätovného dovozu s jediným cieľom, a to obísť právne predpisy, akými sú napríklad posudzované právne predpisy (177).

4.12. Povinnosť používať národný jazyk

Jazykové požiadavky uložené v neharmonizovaných oblastiach môžu takisto predstavovať prekážku obchodu v rámci EÚ v prípade, keď vedú k ďalšiemu zaťaženiu výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov. Tieto opatrenia sa preto môžu na základe článku 34 ZFEÚ zakázať, keď sa na výrobkoch pochádzajúcich z iných členských štátov musí uvádzať iné označenie, čo predstavuje ďalšie náklady na obaly (178). V určitých prípadoch však môže byť potrebné použiť štátny jazyk s cieľom zabezpečiť, aby spotrebitelia mohli ľahko porozumieť informáciám týkajúcim sa predmetného výrobku (179).

Vo svojom rozsudku Yannick Geffroy (180) Súdny dvor rozhodol, že článok 34 ZFEÚ „sa musí vykladať tak, že bráni vnútroštátnemu pravidlu […], podľa ktorého sa vyžaduje používanie určitého jazyka na označenie potravín bez možnosti použiť iný jazyk, ktorý je ľahko zrozumiteľný pre kupujúceho, alebo bez možnosti zabezpečiť, aby kupujúci bol informovaný inými prostriedkami“.

Pokiaľ ide o určenie jazyka, ktorý bude ľahko zrozumiteľný pre spotrebiteľov, Súdny dvor vo veci Piageme (181) uviedol, že sa môžu zohľadniť rôzne faktory, ako napríklad „možná podobnosť slov v rôznych jazykoch, rozsiahla znalosť viac ako jedného jazyka u dotknutého obyvateľstva alebo existencia osobitných okolností, ako napríklad rozsiahla reklamná kampaň alebo rozšírená distribúcia výrobku, pod podmienkou, že je možné tvrdiť, že spotrebiteľovi boli poskytnuté dostatočné informácie“.

Zo všeobecnej zásady proporcionality vyplýva, že členské štáty môžu prijať vnútroštátne opatrenia, v ktorých sa požaduje, aby sa určité informácie týkajúce sa domácich alebo dovezených výrobkov povinne uvádzali v jazyku, ktorý je pre spotrebiteľa ľahko zrozumiteľný. Toto dotknuté vnútroštátne opatrenie nesmie vylúčiť možnosť použitia iných prostriedkov na informovanie spotrebiteľov, ako napríklad kresby, symboly a piktogramy (182). A napokon, opatrenie sa musí obmedziť na informácie, ktoré sú podľa príslušného členského štátu povinné a pre ktoré by iné prostriedky ako preklad neboli vhodné, ak sa majú spotrebiteľom poskytnúť príslušné informácie.

4.13. Obmedzenia dovozu tovaru na osobné použitie

Podľa článku 34 ZFEÚ majú právo na dovoz tovaru na obchodné účely nielen spoločnosti, ale aj jednotlivci sú oprávnení doviezť tovar na osobné použitie, ako sa uvádza vo veci Schumacher (183). Obmedzenia týkajúce sa dovozu tovaru na osobné použitie sa väčšinou týkajú výrobkov, ktoré súvisia s potenciálnymi rizikami pre ľudské zdravie, ako je alkohol, tabakové výrobky a lieky. Vo veci Schumacher si súkromná osoba objednala na svoje osobné použitie liek z Francúzska. Colné orgány v Nemecku, kde táto osoba mala trvalý pobyt, odmietli predmetný výrobok colne odbaviť.

Vnútroštátny súd sa pýtal, či právne predpisy, ktoré zakazujú jednotlivcovi doviezť liek na vlastné osobné použitie, ktorý je povolený v členskom štáte dovozu, je tam dostupný bez predpisu a bol zakúpený v lekárni v inom členskom štáte, sú v rozpore s článkami 34 a 36 ZFEÚ. Súdny dvor konštatoval, že takéto právne predpisy predstavujú porušenie článku 34 ZFEÚ, ktoré nebolo možné odôvodniť na základe ochrany verejného zdravia. Vysvetlil, že kúpa liekov v lekárni v inom členskom štáte poskytuje rovnocennú záruku bezpečnosti ako domáca lekáreň.

Ako však vyplýva z veci Escalier Bonnarel (184) , súkromné osoby, ktoré dovážajú tovar na použitie na svojom vlastnom pozemku, môžu tiež podliehať určitým povinnostiam, ktoré sa uplatňujú v prípade dovozcov na obchodné účely. V tejto veci sa začalo trestné konanie proti dvom osobám, ktoré boli obvinené z toho, že prechovávali a plánovali použiť pesticídne výrobky určené na poľnohospodárske účely, pričom nemali povolenie na ich uvedenie na trh. Obvinení tvrdili, že vnútroštátne požiadavky na povolenie sa nemôžu uplatňovať na poľnohospodárov, ktorí dovážajú výrobky na vlastné účely. Súdny dvor skonštatoval, že členské štáty sú povinné podriadiť dovozy prípravkov na ochranu rastlín na svoje územie postupu preskúmania, ktoré môže mať formu takzvaného „zjednodušeného“ postupu, ktorý má za cieľ overiť, či prípravok potrebuje povolenie na uvedenie na trh alebo či má byť považovaný za prípravok, ktorý už bol v členskom štáte dovozu povolený (185). Súdny dvor zdôraznil, že uvedené zásady platia bez ohľadu na účel dovozu.

5. POĽNOHOSPODÁRSKE VÝROBKY

Treba pripomenúť, že poľnohospodárske výrobky sú jadrom rozsudkov Súdneho dvora týkajúcich sa vnútorného trhu. Tento oddiel sa zaoberá niektorými konkrétnymi otázkami súvisiacimi s týmito výrobkami. Naše východisko sa nachádza v článku 38 ods. 2 ZFEÚ, v ktorom sa uvádza, že pokiaľ články 39 až 44 ZFEÚ nestanovia inak, pravidlá stanovené na vytvorenie vnútorného trhu sa vzťahujú aj na poľnohospodárske výrobky (tieto výrobky sú vymedzené v prvom odseku tohto ustanovenia a uvádzajú sa v prílohe I k ZFEÚ).

Otázka, ktorá bola predmetom nedávnych rozsudkov Súdneho dvora, sa týka rozsahu, v akom členské štáty môžu vykonávať zákonodarnú činnosť v oblastiach podliehajúcich spoločnej organizácii trhu. Súdny dvor skonštatoval, že v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky, ktorá v súlade s článkom 4 ods. 2 písm. d) ZFEÚ patrí do spoločnej právomoci Únie a členských štátov, členské štáty disponujú legislatívnou právomocou, ktorá im umožňuje vykonávať svoju právomoc v rozsahu, v akom Únia nevykonala svoju právomoc (186).

Z ustálenej judikatúry navyše vyplýva, že ak bolo vydané nariadenie o vytvorení spoločnej organizácie trhu pre určitú oblasť, členské štáty sú povinné zdržať sa prijímania akýchkoľvek opatrení, ktoré sa od tohto nariadenia odchyľujú alebo ho porušujú. V rozpore so spoločnou organizáciou trhu sú tiež predpisy, ktoré zabraňujú jej riadnemu fungovaniu, a to aj vtedy, ak v rámci spoločnej organizácie trhu dotknutá oblasť ešte nebola taxatívne upravená (187).

Pokiaľ ide o stanovenie minimálnej ceny za jednotku alkoholu na maloobchodný predaj vín, ak neexistuje mechanizmus stanovovania cien, voľné určovanie predajných cien na základe spravodlivej hospodárskej súťaže je zložkou nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1308/2013, ktorým sa vytvára spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami (188), a vyjadrením zásady voľného pohybu tovaru v podmienkach účinnej hospodárskej súťaže (189).

Zavedenie spoločnej organizácie trhu však nebráni členským štátom uplatňovať vnútroštátne pravidlá, ktoré sledujú iný cieľ všeobecného záujmu, ako sú ciele, na ktoré sa vzťahuje táto spoločná organizácia trhu, aj keď tieto pravidlá môžu mať vplyv na fungovanie spoločného trhu v dotknutom odvetví (190).

Súdny dvor vo svojom rozsudku vo veci Scotch Whiskey dospel k záveru, že nariadenie (EÚ) č. 1308/2013, ktorým sa vytvára spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnemu opatreniu, ktoré pre maloobchodný predaj vín stanovuje minimálnu cenu jednotky alkoholu, pod podmienkou, že toto opatrenie je skutočne vhodné na zabezpečenie cieľa ochrany zdravia a života ľudí a že s prihliadnutím na ciele spoločnej poľnohospodárskej politiky a na riadne fungovanie spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie uvedeného cieľa ochrany zdravia a života ľudí.

Vo veci C-2/18 Súdny dvor zaujal stanovisko, že prijatím nariadenia (EÚ) č. 1308/2013, a najmä článku 148 tohto nariadenia Únia nevykonala svoju právomoc v oblasti zmluvných vzťahov medzi stranami zmluvy o dodávke surového mlieka vyčerpávajúcim spôsobom, takže uvedené nariadenie nemožno vykladať tak, že členským štátom v zásade zakazuje prijať akékoľvek iné opatrenie v tejto oblasti (191).

Súdny dvor sa takisto domnieval, že tieto odkazy na niektoré nekalé praktiky však neumožňujú preukázať, že cieľ boja proti nekalým praktikám, ktorý sleduje právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, je upravený nariadením (EÚ) č. 1308/2013, vzhľadom na to, že toto nariadenie tieto praktiky ako celok neupravuje, ani nestanovuje či dokonca neidentifikuje. (192). Súdny dvor skonštatoval, že túto proporcionalitu treba skúmať tak, že sa osobitne zohľadnia ciele spoločnej poľnohospodárskej politiky, ako aj riadne fungovanie spoločnej organizácie trhov, čo vyžaduje zvažovanie týchto cieľov a cieľa sledovaného uvedenou právnou úpravou, t. j. boja proti nekalým obchodným praktikám (193).

V tejto veci Súdny dvor dospel k záveru, že predmetná právna úprava nepresahuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov, ktoré sleduje. Prináleží však vnútroštátnemu súdu, ktorý má ako jediný priamu znalosť sporu, ktorý mu bol predložený, aby overil, či opatrenia prijaté na boj proti nekalým obchodným praktikám posilnením vyjednávacej sily výrobcov mlieka, ktorí nepatria do uznanej organizácie výrobcov mlieka, a teda prispievajú k realizovateľnému vývoju výroby zaručením primeranej životnej úrovne výrobcov mlieka, a to prostredníctvom obmedzení zásady slobodného rokovania o cene, nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné (194).

6. OBMEDZENIA VÝVOZU (ČLÁNOK 35 ZMLUVY O FUNGOVANÍ EÚ)

V článku 35 ZFEÚ sa uvádza, že „Množstevné obmedzenia vývozu a všetky opatrenia s rovnakým účinkom sú medzi členskými štátmi zakázané“.

6.1. Vymedzenie pojmu „vývoz“

V kontexte článku 35 ZFEÚ sa pojem „vývoz“ vzťahuje na obchod medzi členskými štátmi, t. j. vývoz z jedného členského štátu do iného členského štátu. Neuplatňuje sa na vývoz do krajiny mimo EÚ.

6.2. Množstevné obmedzenia a opatrenia s rovnakým účinkom

Hoci majú články 34 a 35 ZFEÚ veľmi podobné znenie, Súdny dvor k týmto dvom ustanoveniam pristupuje odlišne. Článok 35 ZFEÚ sa v zásade uplatňuje iba na opatrenia, ktoré pôsobia diskriminačne voči tovaru. Táto zásada bola ustanovená vo veci Groenveld (195), v ktorej Súdny dvor uviedol, že článok 35 ZFEÚ „sa týka vnútroštátnych opatrení, ktorých špecifickým cieľom alebo účinkom je obmedzenie vývozných tokov, a tým vytvoriť rozdielne podmienky pre domáci obchod členského štátu a jeho vývozný obchod“. Ak tým vznikne „osobitná výhoda pre vnútroštátnu výrobu alebo pre domáci trh predmetného štátu na úkor výroby alebo obchodu iných členských štátov“, tak sa bude uplatňovať článok 35 ZFEÚ (196).

Existuje viacero dôvodov, prečo Súdny dvor vykladá článok 35 ZFEÚ striktnejšie v porovnaní s judikatúrou k článku 34 ZFEÚ. V prípade dovozu môžu nediskriminačné opatrenia dvojako zaťažiť dovozcov, ak musia dodržiavať pravidlá platné vo svojej krajine a aj pravidlá platné v krajine dovozu. Tieto opatrenia sa teda vnímajú tak, že sa na ne oprávnene vzťahuje právo EÚ ochraňujúce vnútorný trh. Toto naopak neplatí v prípade vývozcov, ktorí sa musia riadiť iba pravidlami stanovenými pre domáci trh. Po druhé, ak by bol rozsah pôsobnosti článku 35 ZFEÚ príliš široký, zahŕňal by aj obmedzenia, ktoré nemajú nijaký vplyv na obchod v rámci EÚ.

Vo veci Rioja rozdiel v zaobchádzaní vyplýval z lepších výrobných alebo obchodných podmienok domácich podnikov (197). Vo veci Parma to bolo na základe osobitnej výhody pre podniky nachádzajúce sa v oblasti, kde sa uskutočňuje výroba. Používanie chráneného označenia „Prosciutto di Parma“ pre šunku uvádzanú na trh v plátkoch podliehalo podmienke, že rezanie a balenie sa uskutočňuje v oblasti výroby (198). Takéto výhody pre domáci trh vedú ku konkurenčnému znevýhodneniu podnikov so sídlom v iných členských štátoch vzhľadom na dodatočné náklady, ktoré im môžu vzniknúť, alebo ťažkostí so zaobstaraním určitých výrobkov, ktoré sú potrebné na to, aby mohli súťažiť na domácom trhu.

Súdny dvor v niektorých svojich novších rozhodnutiach týkajúcich sa článku 35 ZFEÚ zaviedol alternatívny prístup k poslednej požiadavke testu Groenveld („na úkor výroby alebo obchodu iných členských štátov“) (199). Vo veci Gysbrechts (200) sa Súdny dvor zaoberal belgickými právnymi predpismi, ktorými sa zakazovalo, aby predajca požadoval akúkoľvek zálohu alebo platbu počas lehoty siedmich dní, počas ktorej môže spotrebiteľ odstúpiť od zmluvy na diaľku. V tomto rozsudku Súdny dvor potvrdil definíciu zavedenú vo veci Groenveld. Napriek tomu však usudzoval, že aj keď zákaz prijímania zálohových platieb platí pre všetkých obchodníkov vykonávajúcich činnosť na domácom území, jeho skutočný účinok je vo všeobecnosti vyšší v prípade cezhraničného predaja priamo spotrebiteľovi, a postihuje tak skôr výstup tovaru z trhu vyvážajúceho členského štátu ako uvádzanie výrobkov na domáci trh uvedeného členského štátu. Zaujímavé v tejto veci je, že účinky tejto prekážky v prvom rade bránili obchodným aktivitám spoločností so sídlom v členskom štáte vývozu, a nie v členskom štáte určenia (201).

Prístup vo veci Gysbrechts sa potvrdil vo veci New Valmar. V tejto veci išlo o to, že podniky so sídlom na území členského štátu mali povinnosť vyhotovovať všetky faktúry týkajúce sa cezhraničných transakcií výlučne v úradnom jazyku daného štátu. V prípade nedodržania tejto povinnosti by dotknuté faktúry boli z úradnej moci vyhlásené vnútroštátnymi súdmi za neplatné. Hlavným kritériom pre Súdny dvor bolo podľa všetkého to, či opatrenie v skutočnosti viac postihuje výstup výrobkov z trhu členského štátu vývozu (202). Rozhodol, že takéto obmedzenie skutočne patrí do rozsahu pôsobnosti článku 35 ZFEÚ. Hoci cieľ opatrenia, ktorým je presadzovanie a podporovanie používania jedného z úradných jazykov členského štátu, je legitímnym cieľom, opatrenie sa napriek tomu nepovažovalo za primerané (203).

Súdny dvor uplatnil rovnaký prístup v rozsudku vo veci Hidroelectrica, v ktorom sa vnútroštátne opatrenia uprednostňujúce dodávky elektrickej energie na vnútroštátnom trhu považovali za opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie v zmysle článku 35 ZFEÚ z dôvodu väčšieho vplyvu na vývoz elektrickej energie (204).

V nedávnom rozsudku vo veci VIPA, ktorá sa týkala maďarskej právnej úpravy, ktorá bránila výdaju liekov na lekársky predpis v Maďarsku na základe lekárskeho predpisu vystaveného lekármi v inom členskom štáte, Súdny dvor dokonca vyhlásil, že na preukázanie opatrenia s rovnocenným účinkom v zmysle článku 35 ZFEÚ postačujú obmedzujúce účinky, hoci aj malého významu, pokiaľ nie sú ani príliš náhodné, ani príliš nepriame (205).

7. ODÔVODNENIA OBMEDZENÍ OBCHODU

Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je vnútroštátny právny predpis, ktorý predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia, možné odôvodniť niektorým z princípov verejného záujmu stanovených v článku 36 ZFEÚ (pozri o