[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV |

Brusel, 27.11.2006

KOM(2006) 729 v konečnom znení

OZNÁMENIE KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE

o revízii smernice 94/19/ES o systémoch ochrany vkladov

OZNÁMENIE KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE

o revízii smernice 94/19/ES o systémoch ochrany vkladov

1. ÚVOD

Systémy ochrany vkladov (SOV) poskytujú vkladateľom záchrannú sieť, aby v prípade, že úverová inštitúcia zlyhá, boli schopní získať späť aspoň časť svojich bankových vkladov. Smernica 94/19/ES ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť na svojom území uplatňovanie jedného alebo viacerých takýchto systémov a je účinným nástrojom zaručovania minimálnej úrovne ochrany vkladateľov v rámci celej Európskej únie. Smernica bola implementovaná do vnútroštátnych právnych predpisov vo všetkých členských štátoch[1].

Smernica dáva členských štátom značný priestor na vytvorenie systémov, ktoré najlepšie vyhovujú prevládajúcim trhovým podmienkam. Obavy o rovnaké východiskové podmienky zároveň rieši ustanoveniami, ktoré dávajú pobočkám zahraničných bánk z EÚ možnosť pripojiť sa k systému hostiteľského trhu, aby mohli ponúkať rovnakú úroveň ochrany ako banky regulované hostiteľskou krajinou[2].

Jedenásť rokov po implementácii tejto smernice do vnútroštátnych právnych predpisov však Komisia uskutočňuje jej revíziu, aby zistila, či platné pravidlá ešte stále slúžia svojmu účelu vzhľadom na pokračujúci trend smerom k finančnej integrácii a cezhraničnému zlučovaniu úverových inštitúcií. Počas konzultácií Komisie niektorí uvádzali, že najmä rozdiely v spôsobe financovania systémov sú z hľadiska hospodárskej súťaže nespravodlivé a predstavujú prekážku pre cezhraničnú konsolidáciu. Existujú aj značné rozdiely medzi stupňami ochrany, ktorá sa v jednotlivých členských štátoch vkladateľom poskytuje, a poukázalo sa aj na niekoľko problémov týkajúcich sa rozdielov medzi rozsahom krytia a cezhraničným fungovaním medzi systémami.

Cieľom tohto oznámenia je vyvodiť závery z konzultácií, reagovať na obavy vyjadrené zainteresovanými stranami, určiť krátkodobé a nelegislatívne spôsoby, ako zlepšiť fungovanie smernice, a vytýčiť politiku Komisie v rámci systémov ochrany vkladov pre nadchádzajúce roky.

1.1. Argumenty pre zmenu a proti zmene platného systému na základe konzultácii so zainteresovanými stranami

Konzultácie preukázali, že existujú rôzne názory na to, či je potrebné meniť platné opatrenia ochrany vkladov.

Niektoré zainteresované strany tvrdili, že platný systém by sa mal zmeniť z dôvodu:

- výrazných rozdielov medzi úrovňami ochrany poskytovanej vkladateľom (pohybujú sa od 14 481 eur v Lotyšsku po 103 291 eur v Taliansku).

- výrazných rozdielov v spôsobe, akým systémy financujú prostriedky vyplácané vkladateľom. Ide o systémy financované ex post , ktoré sa spoliehajú na výber finančných prostriedkov od členov systému, keď banka zlyhá, a o systémy financované ex ante , ktoré zhromažďujú finančné prostriedky od členov systému prostredníctvom vyberania príspevkov – medzi veľkosťami systémov financovaných ex ante sú tiež značné rozdiely. Tvrdí sa, že tieto rozdiely vyvolávajú obavy o schopnosť cezhraničného fungovania systémov v krízových podmienkach, že narúšajú hospodársku súťaž, pretože poskytujú nespravodlivé výhody bankám, ktoré pôsobia v rámci systémov s nižšími nákladmi, a sú prekážkou pre banky, ktoré sa snažia konsolidovať svoje aktivity pomocou štatútu európskych podnikov.

Ostatné zainteresované strany sa, na druhej strane, vyslovili proti zmenám uskutočňovaným v tomto štádiu, predovšetkým z dôvodu vysokých nákladov (najmä pre členské štáty so systémami ex post, ktoré by čelili prechodu na systémy ex ante ). Zastávajú názor, že systém v súčasnom prostredí funguje relatívne hladko, je dostatočný na účely dohľadu a nesúhlasia s tým, že platné opatrenia narúšajú hospodársku súťaž medzi trhmi. Argumentujú, že problémy s cezhraničnou konsolidáciou, ktorým čelí veľmi malé množstvo inštitúcií, nie sú dostatočne závažné na to, aby sa kvôli nim zásadne menili platné opatrenia.

1.2. Odpoveď na konzultácie so zainteresovanými stranami

V tomto období by sa zdalo, že poskytnuté stanovisko uprednostňuje zachovanie status quo a predídenie drahým investíciám do zmeny platného systému, ak na to neexistuje dostatočne závažný dôvod.

Komisia však zastáva názor, že neschopnosť udržať krok s narastajúcim stupňom cezhraničnej finančnej integrácie v Európe by v dlhodobom horizonte bola napokon veľmi nákladná, ak by nedostatok normovaných pravidiel prispel k tomu, že záchranná kontrolná sieť by nebola schopná primerane fungovať v cezhraničných krízových situáciách. Náklady, ktoré by vznikli hospodárstvu a podlomením dôvery v jednotný finančný trh, by napokon mohli byť vyššie ako samotná výška investícií potrebných na zabezpečenie uspokojivého fungovania paneurópskej záchrannej siete.

Zlyhanie pri riešení niektorých z týchto problémov by v konečnom dôsledku mohlo poškodiť spotrebiteľov: hoci priame cezhraničné vklady sú stále na relatívne nízkej úrovni, nedávne prieskumy naznačujú, že narastajúci počet obyvateľov EÚ zvažuje možnosť získať finančné produkty v zahraničí. Patrí sem aj narastajúci dopyt po bankových účtoch otvorených v inom členskom štáte. [3]

Komisia preto navrhuje reagovať na výsledky revízie dvoma spôsobmi. Najskôr sa bude snažiť nájsť pragmatické a dosiahnuteľné riešenie zistených problémov, ktoré si nebude vyžadovať zmenu platného regulačného rámca. Potom preskúma zásadnejšie zmeny, ktoré si možno vyžiadajú reorganizáciu súčasnej legislatívy EÚ týkajúcej sa systémov ochrany vkladov.

2. PRAGMATICKÉ NELEGISLATÍVNE RIEšENIA

Komisia verí, že niekoľko úprav platných opatrení v krátkodobom horizonte, ktoré by boli reakciou na konzultácie so zainteresovanými stranami, sa môže vykonať bez toho, aby sa musela meniť platná smernica. Návrh a zavádzanie takýchto riešení by sa mohli uskutočniť v spolupráci s pracovnou skupinou Komisie zloženou zo zástupcov členských štátov, Európskym fórom poisťovateľov vkladov (EFPV) alebo v spolupráci so zástupcami bankových združení na úrovni EÚ. Niekoľko výkladových usmernení a odporúčaní sa uvádza ďalej v texte.

2.1. Definícia vkladov a rozsahu krytia

Aktuálna definícia „vkladov“ v článku 1 ods. 1 je rozsiahla a žiadna zo zainteresovaných strán neposkytla dôkaz, ktorý by naznačoval potrebu zmeniť a doplniť túto definíciu, aby zahŕňala produkty, ktoré by mohli byť mimo pôsobnosti smernice.

Keďže členské štáty môžu uplatniť vlastné uváženie vzhľadom na výnimky uvedené v prílohe I k smernici[4], niektoré zainteresované strany navrhujú zmodernizovať rozsah krytia a zosúladiť ho v rámci jednotlivých členských štátov obmedzením tejto rozhodovacej právomoci.

Komisia navrhuje vykonať prieskum produktov sporenia, ktoré smernica v súčasnosti pokrýva, ako aj vplyvu akéhokoľvek ich vylúčenia. Prieskumom, na ktorom by sa mohla podieľať pracovná skupina Komisie pre SOV alebo EFPV, by sa malo zistiť aj to, či existuje vhodné medzisektorové (t. j. poistenie[5], investície a vklady) krytie bez medzier. Bolo by to užitočné vzhľadom na narastajúce nejasné rozdiely medzi rôznymi finančnými produktmi.

2.2. „Spolupoistenie“

Členské štáty môžu na základe ustanovení smernice, ktoré sa týkajú „spolupoistenia“, rozhodnúť o tom, že vkladatelia by mali určité percento straty znášať sami, ak ich vklady zostanú nedostupné. Niektoré členské štáty zaviedli pravidlá, ktoré obmedzujú výšku sumy vyplácanej vkladateľom v prípade zlyhania banky dokonca aj predtým, ako dôjde k dosiahnutiu prahovej hodnoty[6].

V súčasnom štádiu je zrejmé, že neexistuje dostatočná podpora v súvislosti so zavedením akýchkoľvek krátkodobých zmien pravidiel spolupoistenia. Vo všeobecnosti sa javí, že medzi zúčastnenými stranami nejestvuje žiadna zhoda v tom, či princíp morálneho rizika (riziko, že vkladatelia si vyberú banku bez toho, aby najskôr posúdili jej spoľahlivosť, keďže ich vklady sú v každom prípade poistené) oprávňuje na vykonanie takejto zmeny. Niektorí považujú spolupoistenie za nevyhnutný prvok, ktorý bráni vzniku morálneho rizika, zatiaľ čo iní, napríklad spotrebiteľské združenia, tvrdia, že vkladatelia by nemali byť postavení do situácie, v ktorej sa od nich bude očakávať, že budú sami posudzovať spoľahlivosť úverovej inštitúcie. Vzhľadom na tieto odlišné názory Komisia nie je presvedčená o tom, že v danej fáze je opodstatnené meniť pravidlá spolupoistenia. Komisia v budúcnosti, keď sa bude venovať iným potenciálnym zmenám smernice (pozri kapitolu 3), túto otázku preskúma.[7]

2.3. Ustanovenie „de minimis“

Z konzultácií vyplynulo aj to, že niektoré zainteresované strany by privítali, keby sa v rámci smernice zaviedlo ustanovenie „de minimis“, na základe ktorého by sa neuhrádzali veľmi nízke vklady, pretože administratívne náklady by presahovali výšku finančnej náhrady. Zdá sa, že by to malo zanedbateľný vplyv na cezhraničné aktivity, pretože je nepravdepodobné, aby takéto výšky vkladov (20 eur bola, napríklad, čiastka navrhovaná útvarmi Komisie v konzultačnom dokumente[8]) boli pre vkladateľov rozhodujúce. Na druhej strane by moderné systémy informačných technológií mali pomôcť minimalizovať administratívne náklady.

Komisia nepovažuje za vhodné v tomto období zvažovať zavedenie ustanovenia de minimis, keďže pravidlá o spolupoistení i pravidlá de minimis sa spájajú s obmedzením ochrany vkladateľov, a preto by sa nemali riešiť jednotlivo.

2.4. Opatrenia „vyrovnávania“

Na základe opatrení „vyrovnávania“ má banka, ktorá si zriadila obchodnú činnosť v inom členskom štáte EÚ, kde je úroveň krytia vyššia ako v jej domovskom štáte, právo pripojiť sa k systému ochrany vkladov hostiteľskej krajiny. To jej umožní ponúkať vkladateľom rovnaký stupeň ochrany, aký ponúkajú miestne banky.

Zainteresované strany a členské štáty sa zhodujú v tom, že pokiaľ nedôjde k zosúladeniu úrovní krytia, opatrenia vyrovnávania sú nevyhnutné, hoci väčšina zainteresovaných strán tvrdí, že ich praktické využitie je malé vzhľadom na obmedzený počet doteraz uzavretých dohôd.

Zdá sa, že v tomto smere nepotrebuje smernica žiadne veľké úpravy, hoci možno existuje priestor pre neregulačné opatrenia zamerané na uľahčenie uzatvárania dohôd medzi SOV a na odstránenie disproporcií, ktoré vznikli na základe platných opatrení. Komisia by podporila dobrovoľnú, tzv. rámcovú dohodu o opatreniach vyrovnávania, ktorú by mohlo vypracovať EFPV, a ktorá by sa mohla prijímať v súlade s individuálnymi potrebami SOV[9]za podmienky, že tieto opatrenia budú v súlade s právnymi predpismi Spoločenstva.

Verejná diskusia naznačila, že existuje podpora pre „vyrovnávanie zo strany domovskej krajiny“ vzhľadom na mnohé prekážky, s ktorými sa opatrenia vyrovnávania stretávajú, a ktoré pramenia z minimálneho zosúladenia systémov ochrany vkladov. V rámci vyrovnávania zo strany domovskej krajiny by systém domovskej a nie systém hostiteľskej krajiny pokrýval rozdiely medzi úrovňami krytia. Komisia považuje za užitočné upozorniť, že členské štáty už majú v zmysle smernice právo takéto opatrenia umožniť.[10]

Platné ustanovenia o vyrovnávaní navyše riešia iba poskytovanie služieb prostredníctvom pobočiek. Stále však narastá počet prípadov, kedy sa služby v inom členskom štáte poskytujú priamo bez zriadenia pobočiek alebo materských spoločností. Z dlhodobého hľadiska by bolo užitočné zvážiť rozšírenie súčasnej požiadavky tak, aby zahŕňala aj priame poskytovanie služieb z iného členského štátu[11]. Keďže smernica v skutočnosti nebráni systémom ochrany vkladov umožniť prístup úverovým inštitúciám vykonávajúcim činnosť takýmto spôsobom, legislatívna zmena nie je v tomto období prioritou.

2.5. Požiadavky na výmenu informácií

Väčšina zainteresovaných strán počas verejnej diskusie nesúhlasila s tým, aby sa na podporu podmienok členstva pre pobočky zavádzali do smernice ďalšie ustanovenia, ktorými sa riadi výmena informácií medzi domovským a hostiteľským SOV. Mohol by sa však preskúmať neregulačný prístup zameraný na zlepšenie toku informácií medzi systémami ochrany vkladov – najmä tých, ktoré sú prepojené prostredníctvom opatrení vyrovnávania – aby v tejto oblasti nedochádzalo k zbytočným nejasnostiam. Komisia by podporila prácu EFPV zameranú na vývoj nezáväzného modelu dohody, avšak chce zdôrazniť, že takáto práca by nemala narušiť prebiehajúce pracovné aktivity v iných fórach zamerané na širšiu oblasť krízového manažmentu (ktorá môže zahŕňať aj výmenu informácií a rozličné orgány s rôznymi mandátmi a povinnosťami).

2.6. Príspevky do SOV „odvodené od rizika“

Niektoré systémy ochrany vkladov už odvodzujú príspevky do svojho systému v závislosti od individuálneho rizika úverových inštitúcií v súlade s odporúčaniami Fóra finančnej stability G10[12]. Zavedenie príspevkov do SOV odvodených od rizika by mohlo predstavovať vhodný spôsob, ako vylepšiť platný systém a uľahčiť prevoditeľnosť príspevkov medzi systémami (i keď nie v systéme financovania ex post ). Väčšina zainteresovaných strán, ktoré uprednostňujú systémy ex ante, podporuje príspevky odvodené od rizika v záujme spravodlivosti, ako aj z toho dôvodu, že sú motiváciou pre spoľahlivé riadenie, keďže úverové inštitúcie, ktoré nesú menšie riziko, by platili menšie príspevky a naopak. Niektorí zdôrazňujú, že systémy, ktoré odvodzujú príspevky od rizika, zvyšujú efektívnosť SOV, pokiaľ ide o ich schopnosť vyrovnať sa s možnými zlyhaniami. Systémy ochrany vkladov už síce majú v rámci medzí ustanovených smernicou možnosť zavádzať prvky odvodené od rizika, ale ich zosúladenie by si určite vyžiadalo zmenu a doplnenie smernice a vzhľadom na jej komplexnú povahu by to nebol krátkodobý proces. Komisia napriek tomu podporuje zavádzanie prvkov odvodených od rizika a odporúča, aby vymedzenie „rizika“ bolo založené na už platných a zosúladených prostriedkoch (akými sú napríklad prostriedky vymedzené v rámci smernice o kapitálových požiadavkách[13]). Komisia by podporila prípravné práce vykonané EFPV a/alebo pracovnou skupinou pre SOV, ktoré by sa následne mohli dobrovoľne uplatňovať. V budúcnosti môžu slúžiť ako základ pre zosúladený prístup.

2.7. Prevoditeľnosť a refundácia príspevkov do SOV

Vzhľadom na ťažkosti spojené s konsolidáciou finančných prostriedkov zaplatených v rámci rôznych systémov do jediného SOV, s ktorými sa istá banková skupina stretla aj v praxi, sa názory zainteresovaných strán na to, či zmeniť a doplniť smernicu a zaviesť opatrenia o prevoditeľnosti a refundácii zaplatených príspevkov do SOV, rozchádzali. Niektorí sa stotožnili s potrebou zaviesť takéto opatrenia s cieľom znížiť finančné zaťaženie firiem pri vstupe do ďalšieho systému, zatiaľ čo iní trvali na tom, že príspevky do SOV sa musia považovať za nerefundovateľné „platby poistného“ a tvrdili, že čerpanie finančných prostriedkov by systémy oslabovalo. Ak by sa banka rozhodla presunúť svoje sídlo do iného členského štátu alebo konsolidovať svoje aktivity v zmysle Štatútu európskych podnikov, smernica nebráni refundácii alebo prevodu jej príspevkov, ani ich nedefinuje ako „platby poistného“. Bez zosúladenia postupov sú teda členské štáty oprávnené konať v tejto veci tak, ako uznajú za vhodné. Komisia napriek tomu navrhuje, aby akékoľvek nové pravidlá umožňujúce prevod alebo refundáciu príspevkov do SOV neoslabovali fond spôsobom, ktorý by ohrozil jeho fungovanie, a aby nespôsobovali neprimeranú akumuláciu rizika. Napriek tomu, že sa to v súčasnosti nevyžaduje v právnych predpisoch Spoločenstva, zdá sa, že by bolo prospešné, keby úverové inštitúcie dostávali primerané informácie o tom, či vnútroštátne právne predpisy umožňujú alebo neumožňujú čiastočnú, alebo úplnú refundáciu.

2.8. Informácie pre spotrebiteľov a reklama

Spotrebiteľské združenia zdôraznili, že vkladatelia nie sú dostatočne informovaní o systémoch ochrany vkladov a málokedy vedia, ktoré vklady sú chránené a do akej výšky. Niektoré zainteresované strany navrhli vypustiť ustanovenie smernice[14], ktorým sa obmedzuje využívanie informácií o SOV v reklame. Keďže v iných ustanoveniach[15] smernice sa požaduje sprístupnenie „zrozumiteľných údajov“ o krytí systémov ochrany vkladov a vplyv tohto kroku na cezhraničné aktivity by nebol významný, zmena a doplnenie smernice sa nejaví ako nevyhnutné. V tomto období by bolo zrejme primeranejšie sústrediť úsilie na zlepšovanie informácií pre spotrebiteľov na vnútroštátnej úrovni. Komisia vyzýva členské štáty, aby v tejto oblasti vynaložili ďalšie úsilie a bude monitorovať správne uplatňovanie týchto článkov. Komisia navrhuje vykonať prieskum bežnej praxe za pomoci pracovnej skupiny Komisie.

2.9. Konečný termín pre vyplatenie náhrady/zmiernenie vplyvu na vkladateľov

V zmysle článku 1 ods. 3 a článku 10 smernice musia príslušné orgány rozhodnúť o nedostupnosti vkladov do 21 dní od zlyhania, po ktorých nasleduje obdobie ďalších troch mesiacov, v priebehu ktorých musí SOV vyplatiť náhradu dotknutým vkladateľom. Tento konečný termín sa dá za výnimočných okolností dvakrát predĺžiť (vždy o tri mesiace). V ére informačných technológií, ktoré umožňujú systémom ochrany vkladov jednoduchšie vypátrať vkladateľov a vypočítať výšku platieb ako v období, keď sa smernica prijímala, je dôležité zvážiť, či je „bežná“ maximálna čakacia lehota, ktorá trvá takmer štyri mesiace, stále primeraná.

O tejto otázke sa počas konzultácii nerokovalo a údaje o dĺžke platobných lehôt nie sú dostupné. Komisia má v úmysle uskutočniť v rámci systémov ochrany vkladov prieskum a podporovať výmenu osvedčených postupov medzi systémami, ktoré sa týkajú spôsobu zmierňovania účinkov zlyhania na vkladateľov v zmysle vnútroštátnych právnych predpisov, napríklad poskytovaním záloh alebo zaručovaním dočasných úverov (za predpokladu, že dočasné úvery sú v súlade s pravidlami EÚ o štátnej pomoci[16]). Komisia taktiež preskúma, či existujú rozdiely vo výklade toho, kedy presne sa vklady stávajú dostupnými.

2.10. Paneurópske/regionálne systémy ochrany vkladov

Myšlienku založiť paneurópsky systém ochrany vkladov odmietli takmer všetky zainteresované strany. Ďalej pracovať na tomto prístupe nie je teda v súčasnosti vhodné. Niektoré zainteresované strany sa nebránili myšlienke regionálneho systému ochrany vkladov, ktorý by zahŕňal niekoľko členských štátov. Mohla by to byť dobrá možnosť pre členské štáty, ktorých systémy majú podobné znaky (ako mechanizmus financovania), a ktorá môže dokonca vyriešiť niektoré otázky týkajúce sa vyrovnaných východiskových podmienok (napríklad krytie a spolupoistenie) a umožniť prevoditeľnosť finančných prostriedkov. Komisia nevidí žiadne právne prekážky, ktoré by členským štátom v zmysle platnej smernice bránili uzatvárať takéto dohody. Táto možnosť by skutočne mohla predstavovať riešenie pre banky, ktoré sa pokúšajú presunúť svoju centrálu do iného členského štátu alebo prijať štatút európskeho podniku (SE).

2.11. Štatistické povinnosti

Z oboch správ Spoločného výskumného centra (JRC) vyplýva, že údaje o vkladoch sa získavajú mimoriadne náročným spôsobom napriek vyvinutému úsiliu a naviazaniu úzkych kontaktov so systémami ochrany vkladov za pomoci EFPV. Na zlepšenie dostupnosti údajov bude potrebné uskutočniť ďalšie aktivity stavajúce na týchto úsiliach, aby budúce politické debaty vychádzali z lepších empirických dôkazov. Z dlhodobého hľadiska by sa dalo zvážiť zavedenie spoločných štatistických povinností pre systémy ochrany vkladov.

3. JE POTREBNÉ ZMENIť SÚčASNÚ LEGISLATÍVU EÚ TÝKAJÚCU SA SYSTÉMOV OCHRANY VKLADOV?

Z hľadiska finančnej stability je dôležité, aby systémy ochrany vkladov prispievali k hladkému fungovaniu krízového manažmentu, najmä pokiaľ ide o významné cezhraničné bankové skupiny. Je možné, že existujúce rozdiely medzi systémami ochrany vkladov týkajúce sa mechanizmu financovania, úrovne krytia a pravidiel pre vyplácanie náhrad vkladateľom bránia rýchlemu a efektívnemu riešeniu kríz a bankrotov v cezhraničných situáciách. Akékoľvek zlé fungovanie systémov ochrany vkladov môže navyše podlomiť dôveru vo finančný systém EÚ.

Kým sa určí, či je toto ten prípad, a kým sa príjmu akékoľvek závažné rozhodnutia o tom, či a ako upraviť platné pravidlá EÚ týkajúce sa systémov ochrany vkladov, musí sa objasniť celkové rozdelenie povinností dohľadu a finančných záväzkov v takýchto krízových situáciách. Inými slovami – dohody o „zdieľaní zaťaženia“ medzi členskými štátmi. Z hľadiska systémov ochrany vkladov sa musia vyjasniť ešte ďalšie veci, pokiaľ ide o zdieľanie zaťaženia, pretože:

- Niektoré SOV môžu zohrať v krízovom manažmente dôležitú úlohu tým, že úverovej inštitúcii poskytujú dodatočnú likviditu – samostatne alebo ako dodatok k podpore likvidity od centrálnej banky (je dôležité podotknúť, že ak sú tieto SOV verejnými inštitúciami, musia dodržiavať pravidlá EÚ o štátnej pomoci[17]).

- V prípade rozhodnutia o krachu banky a o vyplácaní náhrad vkladateľom prostredníctvom SVO je nutné ozrejmiť, kto prijíma rozhodnutie o tom, ktorá z týchto dvoch možností sa uplatní, a v prípade druhej možnosti by bolo pri cezhraničných situáciách potrebné riadiť účasť viacerých systémov ochrany vkladov. Je preto nevyhnutné vedieť, do akej miery by boli SOV schopné vyrovnať sa s vyplácaním svojich finančných prostriedkov.

Regulačné orgány a orgány dohľadu si tieto problémy uvedomujú a naďalej pracujú na zdieľaní rizika medzi ministerstvami financií, ECB a centrálnymi bankami a inými orgánmi dohľadu, pričom Komisia sa v súčasnosti zúčastňuje na viacerých fórach.

Dlhodobé problémy sa môžu riešiť iba vtedy, keď dôjde k vysvetleniu opatrení zdieľania zaťaženia:

1. Ciele SOV: je potrebné objasniť úlohy, ktoré sa od SOV očakávajú a určiť rovnováhu, ktorá by mala panovať medzi cieľmi celkovej ochrany spotrebiteľov a rozsahom, v akom by SOV podľa očakávania mali prispievať k stabilite finančného systému.

2. Mechanizmy financovania SOV: systémy ochrany vkladov zvyčajne financujú príspevkami od úverových inštitúcií na ex-ante, ex-post alebo na zmiešanom základe. Konzultácie preukázali, že jasná väčšina si teraz neželá zosúladenie mechanizmov financovania, lebo veria, že vynaložené náklady by boli vyššie ako očakávané prínosy. V súlade s lepším regulačným prístupom Komisie sa teda posudzovalo, aký vplyv by mala zmena mechanizmov financovania na náklady.

3. JRC uverejnilo v súvislosti s touto oblasťou priebežnú správu[18], ktorej stručné zhrnutie sa nachádza v prílohe III. Výsledky ukázali, že zosúladenie mechanizmov financovania by pre bankový sektor v šiestich členských štátoch, ktoré v súčasnosti prevádzkujú ex-post SOV (pozri prílohu III), znamenalo celkové finančné zaťaženie vo výške 2,5 bilióna eur až 4,3 bilióna eur[19] počas obdobia 10 rokov. Predpokladané prínosy štandardizovaného systému ex-ante financovania SOV sa neposudzovali a je oveľa ťažšie ich vyjadriť číslom – z hľadiska finančnej stability by sa prejavili iba vtedy, ak by bankové systémy EÚ čelili kríze cezhraničných rozmerov. Z hľadiska obchodnej činnosti by sa prínosy odzrkadlili v podporovaní efektívnych a rovnakých východiskových podmienok. Komisia pripúšťa, že zatiaľ neexistuje dôvod na zmenu, hoci ďalšie prebiehajúce práce v oblasti zdieľania zaťaženia a krízového manažmentu môžu v budúcnosti priniesť podstatnejší dôvod na zmenu.

4. Príspevky odvodené od rizika: ako sa uvádza vyššie (2.6), Komisia podporuje metódy založené na odvodzovaní od rizika. Ak by sa zmodernizovali mechanizmy financovania, potom by mohlo dôjsť aj k zosúladeniu spôsobu vyberania príspevkov.

5. Minimálna úroveň krytia: práca v tejto oblasti poukazuje na to, že z dôvodu nerovností v priemernej výške vkladov v členských štátoch možno nebude na skutočné zosúladenie podmienok ochrany vkladov stačiť iba stanoviť úroveň záruky spoločnú pre všetky krajiny, najmä ak vezmeme do úvahy existujúce veľké hospodárske rozdiely. Nad možnými zmenami minimálnej úrovne krytia by sa malo uvažovať iba z dlhodobého hľadiska.

6. Využívanie finančných prostriedkov SOV: možnosť využívať finančné prostriedky v systémoch ochrany vkladov ako finančnú podporu likvidity pre banky stojí za uváženie, ale závisí od rozvoja ďalšej práce v oblasti krízového manažmentu.

7. Spolupráca medzi SOV, orgánmi dohľadu, centrálnymi bankami a vládami: legislatívne požiadavky upravujúce potrebu rozširovania spolupráce by mohli vychádzať z ďalšej práce v oblasti finančnej stability a rozvoja dohľadu.

8. Reorganizácia a likvidácia úverových inštitúcií: útvary Komisie čoskoro uskutočnia revíziu smernice 2001/24/ES[20]. Z hľadiska platobnej neschopnosti, ktorá by ovplyvnila SOV vo viac ako jednom členskom štáte, sú dôležité dva body a tie sa budú zohľadňovať aj v procese posudzovania:

9. Systémy ochrany vkladov by mali mať – v prípade platobnej neschopnosti – rovnaký prístup k informáciám ako orgány dohľadu, aby mohli vymáhať svoje pohľadávky, a

10. Malo by byť zabezpečené rovnaké zaobchádzanie so systémami ochrany vkladov, najmä pokiaľ ide o prioritu pohľadávok.

4. ZÁVERY

Revízia smernice poukázala na niekoľko oblastí, v ktorých existujú rozdiely v spôsobe, akým sa regulujú systémy ochrany vkladov na úrovni EÚ.

Komisia zastáva názor, že mnohé úpravy v rámci systémov ochrany vkladov sa dajú najlepšie dosiahnuť v krátkodobom horizonte bez toho, aby sa musela meniť platná smernica a navrhuje, aby sa tieto úpravy riešili okamžite. Príslušné úpravy sa uvádzajú v kapitole 2 a prehľad navrhovaných krokov sa nachádza v prílohe II A.

Doteraz neexistuje presvedčivý dôkaz, na základe ktoré by sa dalo určiť, či bude v budúcnosti potrebné podstatnejším spôsobom zmeniť platný regulačný rámec, a či predpokladané prínosy vyplývajúce z tejto zmeny vyvážia alebo nevyvážia potrebné náklady. Komisia uznáva, že v súčasnosti neexistujú dostatočné dôkazy o reálnom vývoji v oblasti širšej záchrannej siete, aby mohlo dôjsť k uskutočneniu zmien zameraných na riešenie niektorých osobitejších a podstatnejších nedostatkov smernice. Riešenie týchto nedostatkov by si vyžiadalo značné legislatívne úsilie, aby sa zosúladilo financovanie vnútroštátnych systémov, čo by malo pre bankové sektory niektorých členských štátov významné finančné následky, ale prinieslo by im to iba málo konkrétnych okamžitých výhod. Akékoľvek ďalšie legislatívne zmeny budú závisieť od prebiehajúcej práce v ostatných pridružených oblastiach (pozri prílohu II B), ako aj od dostatočnej podpory zo strany členských štátov a zo strany zainteresovaných strán, a budú im predchádzať primerané posúdenia ich vplyvu. Predovšetkým je však potrebné získať jasnejšiu predstavu o tom, ako sú rozdelené povinnosti dohľadu a v prípade potreby je nutná aj väčšia dôslednosť v otázkach „zdieľania zaťaženia“ (t. j. kto uhrádza účet) v prípade cezhraničnej bankovej krízy v EÚ.

ANNEX I

Procedural issues and consultation of interested parties

This Communication is based on the following elements of the Commission's "better regulation" policy[21]:

Member States' finance ministries have been consulted in the European Banking Committee (EBC) and its predecessor, the Banking Advisory Committee (BAC). At its July 2006 meeting, the EBC endorsed a policy paper that contained most of the elements of this Communication. Member States' supervisory authorities in the Committee of European Banking Supervisors (CEBS) have provided technical advice on specific aspects of DGS and the European Central Bank (ECB) has also carried out important background work. Member States have additionally been consulted in writing and at two technical meetings of the working group on DGS in 2005 and 2006.

A public stakeholder consultation was launched in July 2005. A synthesis of the more than 40 contributions is available on the web page of the Directorate-General Internal Market and Services.[22]

The Commission has conducted two quantitative studies. Firstly, work on a possible change to the minimum coverage level was carried out with the Commission's Joint Research Centre (JRC)[23], and further JRC work has subsequently been undertaken on the cost implications of changes to the funding mechanisms of DGS (the JRC's interim report is attached in Annex III).

ANNEX II

A. List of short-term non-regulatory actions proposed in the Communication

Survey on savings products covered under national DGS, | Commission Working Group on DGS or EFDI |

Development of a non-binding 'master agreement' on topping up arrangements | EFDI |

Development of a non-binding model agreement on exchange of information between DGS | EFDI |

Development of common voluntary approaches to inclusion of risk based elements for DGS. | Commission Working Group on DGS or EFDI |

Improvement of comprehensible information about DGS' coverage to consumers; identification of deficiencies and agreement and promotion of best practices | Commission Working Group on DGS with consultation of the banking industry |

Improvement of payment delays to depositors; survey among DGS on delays and best practices | Commission working with EFDI |

B. Timetable of wider Commission initiatives with implications for Deposit Guarantee Schemes

Publication of Communication on DGS | Commission | Autumn 2006 |

Report to EBC on progress of ECB and Basel Committee liquidity projects and Commission services work | Commission services | November 2006 |

Impact assessment on costs of introduction of common ex ante financed schemes by MS (final report) | Commission services | End 2006 |

Report to EBC on crisis management cooperation with 3rd countries and bail out rules | Commission services | March/April 2007 |

Report to EBC on lender of last resort arrangements | Commission services | June/July 2007 |

Report to EBC on further work on evolution of supervision | Commission services | October/November 2007 |

Report to EBC on review of re-organisation and winding up Directive | Commission services | October/November 2007 |

Publication of study on Insurance Guarantee Schemes in the EU analysing problems and evaluating options and their feasibility | Commission services/ external consultants | End 2007 |

Report to EBC on completion of Commission services liquidity work | Commission services | End 2007 |

Decision about follow-up to study on Insurance Guarantee Schemes | Commission | 2008 |

Commission report to Council and EP on supervisory arrangements (under 20006/48/EC Art. 156 para 3) on the effectiveness of supervisory arrangements put in place in the CRD and any proposals for change | Commission | 2012 |

ANNEX III

Further work carried out by the JRC on the effects of changing the funding mechanisms of EU Deposit Guarantee Schemes[24]

DGS are usually funded by contributions from credit institutions themselves: either on a regular basis ('ex-ante'), on a case by case basis after a failure ('ex-post') or comprising both ex-ante and ex-post elements ('mixed'). Changing funding mechanisms would entail differing costs for participants. For instance, the cost for a full ex-post mechanism is close to zero (administration fees entail the only cost as long as no failure happens), while annual fees are paid in ex-ante schemes destined for the creation of a float ready to be used in the event of a crisis. At present, 19 Member States have ex-ante funded schemes while 6 Member States have ex-post schemes[25].

The public consultation has revealed that a clear majority does not wish to harmonise financing mechanisms now, on the grounds that this would create more costs than benefits. Those in favour of harmonisation (mainly Nordic stakeholders) believed that only harmonisation could solve the current distortion of competition where a branch competing with domestic credit institutions has to pay different DGS fees.

For this reason, the Commission has requested the JRC to conduct research into the cost impact of changing the funding mechanisms of EU DGS. The enclosed interim report provides a quantitative evaluation of the costs associated with harmonising the existing funding mechanisms of DGS. It looks at four scenarios ranging from ex-post funding to a "high" ex-ante funded coverage ratio of 0.84% of covered deposits[26].

The key finding of the report is that many Member States already require equal or higher contributions than those necessary to reach the coverage ratios defined in the scenarios. In order to reach the lowest ex-ante funded scenario (0.16% coverage ratio), only 9 Member States would need to increase contributions. To achieve the highest coverage ratio under the scenarios (0.84%), 14 Member States would need to increase contributions[27]. The costs for those Member States which currently operate ex post schemes (see table) of building up a low ex-ante funded scheme based on scenario 3 (0.16% coverage ratio) would range from € 2.5 bln to € 4.3 bln[28] depending on the level of risk associated with the members of the scheme cumulatively over a period of 10 years.

Low coverage, low risk adjusted fund | Low coverage, medium risk adjusted fund | Low coverage, high risk adjusted fund |

IT | 512 640 000 | 683 520 000 | 854 390 000 |

LU | 1 670 000 | 22 300 000 | 27 880 000 |

NL | 268 580 000 | 358 110 000 | 447 640 000 |

AT | 90 820 000 | 268 580 000 | 121 100 000 |

SI | 8 620 000 | 11 500 000 | 14 370 000 |

UK | 170 3930 000 | 2 271 910 000 | 2 839 880 000 |

Total | 2 586 260 000 | 3 615 920 000 | 4 305 260 000 |

The Commission recognises that this study does not paint a complete picture of the costs and benefits of changing the funding mechanisms. On the one hand, it does not consider the opportunity cost of the capital tied up in funds which cannot be used by banks for other purposes.

On the other hand, the study has not attempted to assess the cost impact of non-harmonisation of funding mechanisms, i.e. maintaining the status quo . These costs should not be neglected; the current distortion of competition whereby a branch competing with domestic banks has to pay different DGS fees would continue. The issue of compensation of contributions to DGS when credit institutions change their subsidiaries into branches would be more easily resolved if financing bases were similar across Member States.

Neither has the study given consideration to the potential benefits of changing the existing systems. The extent to which a more standardised ex ante funded system of DGS might be able to better withstand a banking crisis with cross-border implications have not been assessed and indeed are more difficult to quantify.

The results of this research show that harmonisation of funding is not impossible in financial terms, although the costs for industry would be significant in certain Member States. The key question is whether the advantages of ex-ante funded systems outweigh the costs incurred. At this point the Commission is not convinced that this is the case. Further analysis will be required on this issue.[pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic]

[1] Dohodnuté prechodné úpravy umožňujú prispôsobiť sa minimálnej úrovni krytia vo výške 20 000 eur, ktorú predpisuje smernica.

[2] Označované ako opatrenia „vyrovnávania“.

[3] SEK (2005) 927, s. 11.

[4] Členské štáty môžu vylúčiť napríklad vklady v neeurópskej mene alebo niektorých vkladateľov, napríklad bankových manažérov, alebo spoločnosti určitej veľkosti.

[5] Objedná sa štúdia o uskutočniteľnosti systémov ochrany poistenia v EÚ.

[6] Článkom 7.4 sa členským štátom dovoľuje obmedziť ochranu na 90 % úhrnných vkladov, až kým objem, ktorý má byť zaplatený v rámci ochrany vkladov, nedosiahne 20 000 eur (pozri poznámku pod čiarou 7).

[7] Počas konzultácií a objasňovania kritérií sa vyskytol jeden aspekt týkajúci sa. Ide o to, či smernica dovoľuje alebo nedovoľuje, aby sa spolupoistenie vzťahovala už aj na minimálnu úroveň krytia 20 000 eur. Správna interpretácia článku 7 ods. 4 znie, že minimálna úroveň krytia sa môže obmedziť na stanovené percento z vkladov, ale že toto percento sa musí rovnať aspoň 90 % úhrnných vkladov, až kým objem, ktorý sa má vyplatiť, nedosiahne minimálnu úroveň krytia 20 000 eur: minimálna úroveň krytia nesmie byť za žiadnych okolností nižšia. V dôvodovej správe smernice sa objasňuje, že minimálne krytie musí zostať po uplatnení spolupoistenia nedotknuté. Pre členský štát uplatňujúci 10 % spolupoistenie to teda znamená, že minimálna úroveň krytia musí byť stanovená na 22 222 eur. Komisia zaistí, aby členské štáty správne uplatňovali článok 7 ods. 4.

[8] http://ec.europa.eu/internal_market/bank/docs/guarantee/consultationpaper_en.pdf.

[9] Pozri prílohu II smernice. Ďalšie činnosti by sa mohli zamerať na oblasti, v ktorých sa vyskytli problémy pri rokovaní o dohodách, ako napríklad zmiernenie dopadu rôznych režimov započítavania a odlišných štatútov priorít, ktoré domovský a hostiteľský SOV využívajú v procese likvidácie v domovskej krajine banky.

[10] Hoci „vyrovnávanie zo strany domovskej krajiny“ môže mať za následok nerovné zaobchádzanie s domácimi a zahraničnými vkladateľmi, pretože domáci vkladatelia by mali k dispozícii nižšiu mieru krytia ako zahraniční, takouto diskrimináciiou voči domácim vkladateľom by sa neporušili európske právne predpisy.

[11] Súčasné ustanovenia sa nedajú z právneho hľadiska interpretovať tak, aby znamenali, že SOV hostiteľského štátu by museli umožniť vstup úverovej inštitúcie vykonávajúcej obchodnú činnosť priamo z iného členského štátu.

[12] http://www.fsforum.org/publications/Guidance_deposit01.pdf.

[13] Smernica 2006/48/ES, Ú.v. EÚ L 177, 30. jún 2006, s.1 a smernica 2006/49/ES, Ú.v. EÚ L 177, 30. jún 2006, s. 201.

[14] Článok 9 ods. 3.

[15] T. j. článok 6 ods. 2 a článok 9 ods. 1.

[16] Pozri KOM 2004/C 244/02.

[17] Pozri KOM 2004/C 244/02.

[18] http://ec.europa.eu/internal_market/bank/guarantee/index_en.htm.

[19] Pozri prílohu III a správu JRC (tabuľka 10), kde sa uvádzajú platby poistného hradené na základe krytých vkladov (ktoré sú z časti založené na odhadoch). Platby poistného založené na oprávnených vkladoch (pozri tabuľku 9) môžu byť vyššie.

[20] Smernica 2001/24/ES, Ú.v. ES L 125, 5.5.2001, s.15.

[21] COM(2002) 275 final.

[22] http://ec.europa.eu/internal_market/bank/guarantee/index_en.htm

[23] Ibid.

[24] http://ec.europa.eu/internal_market/bank/guarantee/index_en.htm

[25] At this time Austria, Italy, Luxembourg, the Netherlands, Slovenia and the United Kingdom have ex-post funded DGS.

[26] For the definition of 'covered deposits' see the report.

[27] Note that, due to a lack of comprehensive data from one Member State, results can be compared only among 24 Member States.

[28] See Annex II, p. 35 (table 10) showing premiums payable based on covered deposits (which are partly based on estimates); premiums based on eligible deposits (see table 9) may be higher.