Desať členských štátov zdôraznilo, že smernica by sa mala vzťahovať aj na predmety kultúrnej hodnoty, ktoré boli nezákonne vyvezené z členského štátu, bez toho, aby bol potrebný osobitný štatút predmetu kultúrnej hodnoty ako „národného kultúrneho bohatstva“, pretože niektoré vnútroštátne súdy majú tendenciu podávať obmedzujúci výklad kategórie predmetov kultúrnej hodnoty, o navrátenie ktorých by bolo možné požiadať na základe smernice.

V prepracovanom znení sa smernica vzťahuje na predmety kultúrnej hodnoty, t. j. „predmet, ktorý je pred jeho nezákonným vyvezením z územia členského štátu alebo po ňom označený alebo vymedzený daným členským štátom ako súčasť ,národného kultúrneho bohatstva, ktoré má umeleckú, historickú alebo archeologickú hodnotu‘ podľa vnútroštátnych právnych predpisov alebo administratívnych postupov v zmysle článku 36 ZFEÚ“ (článok 2 bod 1 smernice). Podľa odôvodnenia 9 smernice by sa teda mala vzťahovať na predmety historického, paleontologického, etnografického a numizmatického významu alebo vedeckej hodnoty, ak sú označené alebo vymedzené ako národné kultúrne bohatstvo, a to bez ohľadu na to, či sú súčasťou verejných alebo iných zbierok, alebo sú samostatnými predmetmi, a či pochádzajú zo zákonných, alebo neoprávnených vykopávok.



Smernicou sa zavádza úprava administratívnej spolupráce medzi príslušnými orgánmi určenými členskými štátmi. Táto spolupráca zahŕňa najmä zistenie miesta výskytu predmetov kultúrnej hodnoty na žiadosť žiadajúceho štátu, oznámenie o náleze predmetov kultúrnej hodnoty na území členského štátu, overenie povahy predmetu kultúrnej hodnoty žiadajúcim členským štátom na území požiadaného členského štátu, prijatie všetkých opatrení potrebných na materiálne zachovanie predmetu kultúrnej hodnoty a prijatie predbežných opatrení, aby sa zabránilo vylúčeniu predmetu kultúrnej hodnoty z rozsahu pôsobnosti postupov navrátenia.

Spolupráca stanovená v článku 5 bode 6 smernice môže zahŕňať diplomatickú mediáciu a uľahčenie a podporu urovnania formou zmieru a môže takisto viesť k: i) nepovinnej administratívnej mediácii/koordinácii pred podaním žaloby s cieľom dosiahnuť riešenie formou zmieru; ii) uľahčeniu alternatívnej metódy urovnávania sporov a iii) uľahčeniu vykonania arbitrážneho konania. Aj keď využitie spolupráce zainteresovanými stranami pred začatím súdneho konania podľa príslušných orgánov v zmysle článku 5 bodu 6 smernice nie je povinné vo všetkých členských štátoch, takáto spolupráca sa vníma ako privilegovaný spôsob spolupráce.

Pokiaľ ide o verejné orgány, spoluprácu medzi orgánmi na úrovni EÚ možno stále zlepšovať, najmä ak je potrebné vymieňať si existujúce informácie a vhodným spôsobom ich spracúvať. Komisia zriadila osobitný modul IMI, ktorý je v prevádzke od roku 2016, v záujme výmeny informácií o navrátení predmetov kultúrnej hodnoty, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti smernice. Ide o funkčný nástroj IT pre ústredné orgány v členských štátoch, ktoré sú zodpovedné za vykonávanie smernice, ako aj za uľahčenie spolupráce medzi príslušnými orgánmi v rámci členských štátov.

K dnešnému dňu je zaregistrovaných 164 orgánov, ktoré majú prístup k IMI, vrátane národných koordinátorov IMI. Niektoré orgány v členských štátoch sú zriadené len na dvojstrannú výmenu informácií (t. j. keď si je orgán vedomý prítomnosti predmetu kultúrnej hodnoty v danom členskom štáte a pátra po predmete z jasne identifikovanej krajiny, pričom odôvodnene predpokladá, že predmet, ktorý bol nezákonne vyvezený, sa tam nachádza, a požiada o potvrdenie miesta jeho výskytu, aby bolo možné predmet získať).

Systém IMI sa považuje za potenciálne dobrý pokus o jednotnú evidenciu informácií o nezákonne vyvezených predmetoch v rámci EÚ a informovanie vnútroštátnych orgánov v rámci EÚ. Vnútroštátne orgány potvrdili, že systém IMI uľahčuje spoluprácu medzi orgánmi členských štátov nadviazaním prvého kontaktu a že je to kľúčový nástroj na zlepšenie spracovania informácií, poskytovanie usmernení, diskusiu o problémoch a identifikáciu problémov týkajúcich sa výmeny oznámení a informácií prostredníctvom systému IMI.

Z údajov o využívaní systému IMI (ako je uvedené v prílohe) možno predpokladať, že výmeny informácií medzi členskými štátmi o predmetoch kultúrnej hodnoty, ktoré boli nezákonne vyvezené, boli obmedzené.

V období 2016 – 2020 bolo na tento účel predložených 304 oznámení, pričom v rokoch 2018 a 2020 bol ich počet nízky (menej ako 5) a úroveň aktivity členských štátov bola takisto rôzna. Kategórie predmetov kultúrnej hodnoty, ktoré boli najviac dotknuté touto formou oznámení IMI: „Obrazy, maľby, ikony“ (najmä ikony so 116 oznámeniami zo 178), za ktorými nasledujú „Archeologické predmety“ s 55 oznámeniami. Oznámení o iných kategóriách predmetov kultúrnej hodnoty, ako sú nádoby, akvarely, figúrky, mince a knihy, bolo v rovnakom období v priemere menej ako 10.

Za rovnaké obdobie bolo v systéme IMI evidovaných aj 65 žiadostí o vypátranie nezákonne vyvezeného predmetu kultúrnej hodnoty a totožnosti jeho vlastníka alebo držiteľa. Ročný vývoj ukazuje neustály pokles tejto formy oznámení v rokoch 2016 až 2018, a to zo 14 prípadov na menej ako 5 prípadov s nárastom v rokoch 2019 a 2020 (20 doručených oznámení v roku 2019 a 19 v roku 2020). V prípade tej istej formy oznámení boli najviac dotknuté tieto kategórie: „Originály sôch alebo plastík a kópií vytvorených rovnakým postupom ako originál“ a „Obrazy, maľby, ikony celé vytvorené ručne“.

Počet oznámení o náleze nezákonne vyvezených predmetov kultúrnej hodnoty prudko klesol medzi rokmi 2017 (19 oznámení) a 2019 (3 oznámenia) a v roku 2020 sa prudko zvýšil (15 oznámení). Veľký počet oznámení v prípade tejto formy sa týka „predmetov numizmatického záujmu“ (12 oznámení), za ktorými nasledujú „mince“ (8 oznámení), ikony (5 oznámení) a sochy (5 oznámení).

Od roku 2016 bolo v systéme IMI zaznamenaných iba 5 oznámení na účely začatia uplatnenia nároku na navrátenie.

Všeobecným zistením z 19 členských štátov je, že by sa mohli zvážiť ďalšie zlepšenia systému IMI, aby bol nástroj používateľsky ústretovejší. Zdá sa, že v niektorých jazykových verziách existujú aj určité terminologické problémy, ktoré si vyžadujú malé úpravy. Na vyriešenie týchto problémov Komisia pripravuje osobitnú používateľskú príručku.

Členské štáty oznámili aj problémy týkajúce sa časových obmedzení pri zatváraní oznámení v prípadoch, keď prebiehajú vyšetrovania. Členské štáty v tejto súvislosti zdôraznili, že je dôležité, aby bol systém aktívne monitorovaný a používaný všetkými zapojenými orgánmi. Okrem toho, čím viac adresných žiadostí sa vkladá do systému IMI, tým väčšia je šanca na užitočnú odpoveď. To takisto pomôže znížiť veľké množstvo správ automaticky generovaných systémom.

Okrem toho, keď bol predmet kultúrnej hodnoty nezákonne vyvezený a skutočne nájdený, členské štáty sa ho snažia získať späť rôznymi spôsobmi a v prvom rade súdnym konaním, a nie prostredníctvom žiadosti v systéme IMI. Napriek tomu sa pridaná hodnota systému IMI nespochybňuje, pretože oficiálna výmena informácií prostredníctvom systému IMI sa v súdnom konaní považuje za formálny dôkaz.

3.6. Vzájomná právna pomoc a konkrétne otázky týkajúce sa súdnych nákladov spojených s uplatnením nároku na navrátenie (článok 6)



Článok 6 smernice ustanovuje začatie uplatnenia nároku na navrátenie a podmienky takéhoto právneho úkonu. Takéto uplatnenie nároku na navrátenie podá členský štát z územia, z ktorého bol predmet kultúrnej hodnoty nezákonne vyvezený (známy ako „žiadajúci členský štát“) na príslušný súd členského štátu, v ktorom sa predmet kultúrnej hodnoty nachádza (známy ako „požiadaný členský štát“). Navrátenie predmetu kultúrnej hodnoty nariadi príslušný súd vtedy, ak sa preukáže, že daný predmet je predmetom kultúrnej hodnoty a že bol nezákonne vyvezený. V smernici sa ďalej stanovujú lehoty na začatie uplatňovania nároku na navrátenie a opatrenia na odškodnenie vlastníka v prípadoch, keď bol predmet vrátený.

Z odpovedí členských štátov celkovo vyplynulo, že pravidlá navrátenia prostredníctvom súdnych konaní, ako sú stanovené v smernici, sú primerané. Iba jeden členský štát tvrdil, že ustanovenia uvedené v článku 6 nie sú dostatočné.

Od nadobudnutia účinnosti smernice začali vnútroštátne súdy iba dve súdne konania o navrátení predmetov kultúrnej hodnoty. Hlavné prekážky by mohli súvisieť so zložitosťou a s vysokými nákladmi na súdne konania, potrebou nákladov na skladovanie, dopravu a poistenie a dôkazným bremenom nezákonného vývozu po 1. januári 1993. V jednom konkrétnom prípade bolo poukázané na to, že súdne konania podľa smernice nie sú možné, pretože nezákonne vyvezený predmet kultúrnej hodnoty mal možnosť byť vyvezený do tretej krajiny, a preto v čase, keď bol žiadajúci členský štát schopný aktivovať mechanizmus navrátenia podľa smernice, sa už nenachádzal na území EÚ.

Vnútroštátne orgány pri podávaní správ po 5 rokoch uplatňovania smernice vyzvali na poskytnutie osobitnej právnej pomoci, keď potrebujú začať súdne konanie na súdoch iných členských štátov, a takisto na spoločné výdavky na zabezpečenie a dopravu, poistenie a prepravu predmetu kultúrnej hodnoty.

V tejto súvislosti štyri členské štáty navrhli vybudovať sieť vzájomnej právnej pomoci medzi členskými štátmi podľa článku 6 smernice a vymenovať európskeho prokurátora, ktorý bude konať v záujme žiadajúceho členského štátu.