o vykonávaní smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/54/EÚ zo 16. apríla 2014 o opatreniach na uľahčenie výkonu práv udelených pracovníkom v súvislosti so slobodou pohybu pracovníkov

Aj pred prijatím smernice museli členské štáty zabezpečiť, aby sa ich právne predpisy o voľnom pohybe vzťahovali na všetky kategórie osôb a aby na nediskriminačnom základe zahŕňali všetky záležitosti, na ktoré sa vzťahuje článok 45 ZFEÚ. Vzhľadom na to, že v článkoch 1 a 2 smernice sa zachováva rozsah pôsobnosti článku 45 ZFEÚ a nariadenia (EÚ) č. 492/2011, ktoré sú priamo uplatniteľné, členským štátom nevznikli nové povinnosti z hľadiska transpozície. Napriek tomu tieto dva články podnietili niektoré členské štáty k tomu, aby si overili, či ich existujúce vnútroštátne pravidlá skutočne zodpovedajú osobnému a vecnému rozsahu pôsobnosti uvedených ustanovení.

Smernica bola transponovaná rôznymi spôsobmi. Väčšina členských štátov vykonala zmeny svojich vnútroštátnych právnych predpisov. Objem zmien sa však podstatne líšil – od jedného konkrétneho zákona (Malta, Cyprus, Grécko, Portugalsko) až po zmeny desiatok právnych aktov (Litva, Rumunsko). Dánsko, Francúzsko, Španielsko, Taliansko, Holandsko a Spojené kráľovstvo usúdili, že ich vnútroštátne právne predpisy už sú v súlade so smernicou a nie sú potrebné žiadne ďalšie legislatívne opatrenia. V Rakúsku a Belgicku je smernica transponovaná prostredníctvom aktov na federálnej i regionálnej úrovni. Žiaden členský štát neuviedol vykonávanie ustanovení smernice prostredníctvom kolektívnych zmlúv.

Do konca lehoty na transpozíciu však len sedem členských štátov oznámilo opatrenia, ktorými úplne transponovali smernicu.

V súlade s článkom 8 smernice mali členské štáty transponovať smernicu do 21. mája 2016.

Napriek relatívne stabilnému a úplnému súboru pravidiel, čo bolo potvrdené viacerými správami, môžu občania Únie naďalej čeliť praktickým problémom pri uplatňovaní svojich práv ako pracovníkov v EÚ. S cieľom pokúsiť sa odstrániť medzeru medzi právom a jeho uplatňovaním v praxi Európsky parlament a Rada 16. apríla 2014 prijali smernicu 2014/54/EÚ o opatreniach na uľahčenie výkonu práv udelených pracovníkom v súvislosti so slobodou pohybu pracovníkov (ďalej len „smernica“).

Nezávislosť subjektov je obzvlášť dôležitá v krajinách, v ktorých nejde o samostatné štruktúry, čo by samo osebe zabezpečovalo aspoň určitý stupeň nezávislosti. Osobitnú pozornosť treba venovať nezávislosti právnej pomoci pre osoby, na ktoré sa smernica vzťahuje. Ukazuje sa, že v Bulharsku, Chorvátsku, na Cypre, v Maďarsku, Lotyšsku, Poľsku, na Slovensku, v Španielsku a v Spojenom kráľovstve možno nezávislosť subjektov spochybniť.

Schopnosť zabezpečiť, aby sa úlohy uvedené v článku 4 ods. 2 písm. a), c) a d) vykonávali nezávisle, je kľúčovým prvkom ochrany mobilných pracovníkov Únie.

Iba v siedmich členských štátoch boli vypracované (alebo sa plánujú) prieskumy, analýzy alebo správy o otázkach voľného pohybu pracovníkov. Je dôležité, aby sa informácie o prekážkach, obmedzeniach a diskriminácii získavali, hodnotili a verejne šírili. To môže nielen zlepšiť všeobecnú informovanosť o právach a postupoch na ich obranu, ale aj odradiť ostatných zamestnávateľov a správne orgány od takýchto praktík.

Pokiaľ ide o úlohy subjektov, niektoré členské štáty tvrdia, že subjekt plní všetky úlohy uvedené v smernici, hoci niektoré úlohy nie sú výslovne uvedené v štatúte subjektu ani neexistujú žiadne konkrétne príklady toho, ako ich daný subjekt vykonáva. Neuvedené úlohy zahŕňajú vykonávanie prieskumov a analýz týkajúcich sa prekážok voľného pohybu a vydávanie odporúčaní v súvislosti s akoukoľvek otázkou týkajúcou sa neodôvodnených obmedzení a prekážok alebo diskriminácie. Zdá sa, že v Taliansku, Lotyšsku, na Slovensku a v Spojenom kráľovstve nie sú do zodpovednosti subjektov zahrnuté všetky úlohy.

V prevažnej väčšine členských štátov bola úloha subjektu pre voľný pohyb pridelená existujúcim štruktúram s výnimkou Nemecka a Slovinska, kde bola vytvorená nová štruktúra. Pokiaľ ide o druh subjektu, v 20 členských štátoch sa pôsobnosť subjektov pre rovnaké zaobchádzanie rozšírila na otázky diskriminácie pracovníkov Únie a ich rodinných príslušníkov na základe štátnej príslušnosti. Druhým najbežnejším druhom subjektov sú orgány trhu práce (napríklad verejné služby zamestnanosti alebo služby EURES a inšpektoráty práce) a ministerstvá práce. V Rakúsku sú to atypicky federálne a regionálne pracovné komory, zatiaľ čo vo Švédsku je to národná rada pre obchod, ktorá je v tejto krajine orgánom pre vnútorný trh.

Informácie o praktickom uplatňovaní ustanovení článku 3 sú veľmi obmedzené. V rámci dotazníkového prieskumu sa iba v odpovedi litovských odborových zväzov spomínajú štyri prípady nedávno predložené vnútroštátnym súdom v súvislosti so záležitosťami, na ktoré sa smernica vzťahuje. Estónsko uviedlo dve sťažnosti, ktoré v roku 2017 riešili mimosúdne orgány. Týkali sa niektorých postupov verejných inštitúcií pri uznávaní odbornej kvalifikácie a udeľovania práva na pobyt rodinnému príslušníkovi občana Únie. Nemecko a Litva uviedli, že sa vyskytli prípady, keď sa organizácie zapájali do súdnych/administratívnych postupov na podporu pracovníkov.

Pokiaľ ide o ochranu pred viktimizáciou, vo väčšine krajín sú opatrenia na ochranu pracovníkov Únie pred nepriaznivým zaobchádzaním alebo nepriaznivými následkami stanovené vo vnútroštátnych antidiskriminačných zákonoch alebo v pracovnom práve. Len Malta a Cyprus prijali po transpozícii smernice osobitné ustanovenia o viktimizácii. Zdá sa, že v Litve a Portugalsku je ochrana obmedzená iba na pracovné vzťahy, čo znamená, že napríklad nie sú chránení uchádzači o zamestnanie, ktorých by mohli potenciálne viktimizovať verejné orgány.

Združenia, organizácie (vrátane sociálnych partnerov) alebo iné subjekty, ktoré majú podľa vnútroštátneho práva legitímny záujem na zabezpečení dodržiavania smernice, majú právo iniciovať súdne a/alebo správne konania v mene alebo na podporu pracovníkov Únie. Je to tak vo všetkých členských štátoch okrem Talianska, kde sa zdá, že odborové zväzy môžu začať konanie len v prípade kolektívnej diskriminácie.

Všetky členské štáty zabezpečujú prístup k súdnym konaniam, ktoré pracovníkom Únie a ich rodinným príslušníkom umožňujú brániť svoje práva podľa článku 45 ZFEÚ a nariadenia (EÚ) č. 492/2011, ak sa domnievajú, že boli porušené. Väčšinou sa to zabezpečuje prostredníctvom všeobecných procesných pravidiel týkajúcich sa nediskriminácie, ktoré existovali ešte pred nadobudnutím účinnosti smernice. V niektorých krajinách existujú osobitné právne predpisy o prístupe zahraničných pracovníkov k súdom. V súlade so smernicou neexistujú žiadne obmedzenia obrany porušovaných práv ani po tom, ako sa vzťah, v ktorom došlo k údajnému obmedzeniu a prekážke alebo diskriminácii, skončí.

V smernici sa od členských štátov vyžaduje, aby ľuďom, ktorí nemajú dostatočné zdroje, na nediskriminačnom základe zabezpečili bezplatnú pomoc v súdnom konaní. V Chorvátsku majú cudzí štátni príslušníci s prechodným pobytom nárok na bezplatnú právnu pomoc na základe zásady reciprocity. Francúzsko neposkytlo požadované vysvetlenie o tom, ako vykonáva toto ustanovenie. Len Rakúsko, Estónsko, Grécko a odborová organizácia v Litve spomenuli skutočne poskytnutú nezávislú pomoc v súdnom konaní.

Správne fungovanie subjektov

Najlepší postup v Nemecku: regionálna spolupráca V Nemecku sa realizoval osobitný projekt zameraný na zlepšenie postupov vo verejných agentúrach zamestnania pri zaobchádzaní s občanmi EÚ a na podporu regionálnej spolupráce medzi službami v oblasti migrácie a službami zamestnanosti v oblasti prístupu k službám zamestnanosti.

Najlepšie postupy v Slovinsku: projekt ESF V Slovinsku projekt Európskeho sociálneho fondu „Rozvoj služieb na uľahčenie nadnárodnej mobility pracovníkov“ prispieva k posilneniu kapacít subjektov.

Na to, aby subjekty správne plnili svoje úlohy, je dôležité, aby im boli pridelené dostatočné zdroje. Je to obzvlášť dôležité, ak sa smernica vykonala priradením dodatočných úloh existujúcim subjektom (článok 4 ods. 1 v spojení s odôvodnením 18). Táto otázka sa vyskytla vo väčšine krajín. Mnohé krajiny čelia finančným obmedzeniam a snažia sa „robiť viac za menej peňazí“. Dodatočné zaťaženie subjektov sa podstatne líši v závislosti od počtu prichádzajúcich a odchádzajúcich mobilných pracovníkov. Navyše v niektorých členských štátoch subjekty už pred svojím určením vykonávali podobné úlohy ako tie uvedené v smernici.

Len niekoľko členských štátov jednoznačne uviedlo, že pridelili dodatočné zdroje na plnenie nových úloh.

Komisia bude sledovať prípady, keď nedostatok dodatočných zdrojov viedol k tomu, že subjekt nebol schopný riadne si plniť úlohy plánované v smernici.

V 11 členských štátoch bolo určených niekoľko subjektov. Preto je zásadné, aby sa ich úlohy primerane koordinovali, ako sa to vyžaduje v článku 4 ods. 5.

Väčšina členských štátov má buď formálne pravidlá, ktorými sa vnútroštátnym orgánom ukladá povinnosť navzájom spolupracovať alebo poskytovať si relevantné informácie, prípadne určiť jeden z orgánov za „koordinačný subjekt“. Zdá sa, že v niektorých členských štátoch tieto opatrenia neboli prijaté.

Smernicou sa členské štáty zaväzujú zabezpečiť, že ich subjekty budú nielen spolupracovať so subjektmi v iných členských štátoch, ale budú takisto využívať existujúce informačné a asistenčné služby na úrovni Únie. Patria sem napríklad portál Vaša Európa, sieť SOLVIT, portál EURES, sieť Enterprise Europe a jednotné kontaktné miesto. Z väčšiny odpovedí na dotazník vyplýva, že takéto kontakty sa udržiavajú. Zdá sa však, že sú obmedzené a/alebo k nim dochádza ad hoc, keďže zatiaľ zrejme neexistujú alebo neboli vyvinuté žiadne konkrétne postupy, pokiaľ ide o spôsoby spolupráce.

Mnohé členské štáty pracujú na zlepšení fungovania subjektov a snažia sa riešiť problémy, ktorým čelia pri plnení svojich úloh a pri budovaní svojich kapacít. Ide napríklad o vypracovanie pracovných programov/strategických plánov; vytváranie partnerstiev s vnútroštátnymi zainteresovanými stranami a orgánmi v iných krajinách; zlepšenie prístupu k informáciám a službám a organizovanie seminárov a školení pre úradníkov na posilnenie ich odborných znalostí o voľnom pohybe pracovníkov.

3.4. Podpora dialógu so sociálnymi partnermi a MVO (článok 5)

Legislatívne rámce členských štátov umožňujú dialóg so zainteresovanými stranami. V mnohých krajinách sa však takýto dialóg zriedka týka konkrétne voľného pohybu pracovníkov (s výnimkou napríklad Bulharska), nie je pravidelný alebo výslovne nezahŕňa mimovládne organizácie.

3.5. Lepšie poskytovanie informácií na vnútroštátnej úrovni pracovníkom Únie a ich rodinným príslušníkom (článok 6)

Informácie o právach súvisiacich s voľným pohybom sú dostupné vo všetkých krajinách. Vzhľadom na pomerne vysoké normy kvality stanovené v smernici (odsek 2) však vo väčšine prípadov zostáva výzvou zabezpečiť, aby tieto informácie boli komplexné, aktuálne, jasné a dostupné v niekoľkých jazykoch. V niektorých prípadoch sú informácie roztrúsené na mnohých vnútroštátnych webových sídlach, čo sťažuje ich dostupnosť a spôsobuje fragmentáciu. V mnohých krajinách poskytovanie informácií stále prebieha, pričom sa vytvárajú nové webové sídla alebo sa upravujú existujúce, pripravujú sa informačné letáky alebo sa uskutočňujú informačné kampane.

Členské štáty by mali naďalej zabezpečovať, aby osoby, ktorých sa to týka, poznali subjekty a podporu, ktorú poskytujú. Tento zdroj informácií by mal dopĺňať existujúce platformy, ako sú napríklad poradcovia platformy EURES, sieť SOLVIT a portál Vaša Európa – Poradenstvo, ktoré môžu pomôcť viac ako 11,8 miliónom mobilných občanov Únie v produktívnom veku, ktorí žijú mimo krajiny svojej štátnej príslušnosti,. Tieto informácie môžu takisto povzbudiť mobilných občanov, aby oznamovali prípady diskriminácie a obhajovali svoje práva.

3.6. Iné ustanovenia (článok 7, odôvodnenia 15 a 28)

V článku 7 ods. 2 sa výslovne uvádza, že členské štáty majú diskrečnú právomoc rozšíriť právomoc orgánov tak, aby zahŕňala nediskrimináciu na základe štátnej príslušnosti pre všetkých občanov Únie a ich rodinných príslušníkov, ktorí uplatňujú svoje právo na voľný pohyb zakotvené v článku 21 ZFEÚ. Ako už bolo uvedené, vo viac ako polovici krajín boli za subjekty pre voľný pohyb podľa smernice určené subjekty pre rovnaké zaobchádzanie, ktorých činnosti sa už vzťahovali na všetkých občanov Únie. Niektoré krajiny rozšírili právomoci subjektov tak, aby sa po vykonaní smernice vzťahovali na všetkých štátnych príslušníkov Únie. Vo všeobecnosti vo väčšine členských štátov pôsobnosť subjektov zahŕňa všetkých občanov Únie.

V odôvodnení 15 smernice sa členské štáty vyzývajú, aby preskúmali uplatňovanie spoločných zásad týkajúcich sa mechanizmov kolektívneho uplatňovania nárokov na prikázanie zdržania sa určitého konania a na náhradu škody, ako sa uvádza v odporúčaní Komisie z 11. júna 2013. Iba v troch odpovediach na dotazník sa potvrdilo, že existujú také mechanizmy nápravy, hoci nie je vždy jasné, či sa vzťahujú na záležitosti patriace do rozsahu pôsobnosti smernice. V správe Komisie z 26. januára 2018 sa poskytujú podrobnejšie informácie o pokroku dosiahnutom členskými štátmi pri uplatňovaní opatrení kolektívneho uplatňovania nárokov na prikázanie zdržania sa určitého konania a na náhradu škody.

V súlade s odôvodnením 28 Komisia preskúmala aj možné ťažkosti, s ktorými sa stretávajú mladí absolventi hľadajúci zamestnanie v celej Únii a osoby z tretích krajín, ktoré sú s pracovníkmi Únie v manželskom vzťahu.

Vo svojich odpovediach na dotazník respondenti uviedli, že hlavným problémom mladých absolventov je uznávanie kvalifikácie. Ďalšie spomínané otázky nie sú priamo spojené s pravidlami voľného pohybu: ide napríklad o nízke mzdy pre tých, ktorí nemajú skúsenosti, a o potrebu mať praktické zručnosti na to, aby si našli prácu. Pokiaľ ide o manželov či manželky z tretích krajín, ako bežné ťažkosti sa uvádzali dlhé procesy alebo neprimerané administratívne požiadavky (napríklad povinnosť „legalizovať“ sobášne listy a jazykové požiadavky) na získanie víza, povolenia na pobyt a/alebo čísla sociálneho poistenia alebo získanie prístupu k verejným službám vo všeobecnosti. Problémom bolo aj to, že manželia či manželky neovládajú miestny jazyk. Za všeobecný problém sa považovala aj zložitosť vnútroštátnych pravidiel.

Niektoré z týchto ťažkostí, s ktorými sa stretávajú pracovníci v Únii, vyplývajú z nesprávneho uplatňovania práva EÚ vnútroštátnymi orgánmi a/alebo súkromnými subjektmi. Práve to je jeden z problémov, ktoré sa smernicou majú riešiť, a to zlepšením možností, ako ľudia môžu brániť svoje práva, sprístupnením pomoci subjektov a zlepšením prístupu k informáciám.