Oznámenie Komisie Rade a Európskemu Parlamentu - Komentár k článkom návrhu nariadenia Rady o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti /* KOM/2006/0206 v konečnom znení */





[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV | Brusel, 12.5.2006 KOM(2006) 206 v konečnom znení OZNÁMENIE KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU Komentár k článkom návrhu nariadenia Rady o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti OZNÁMENIE KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU Komentár k článkom návrhu nariadenia Rady o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti Komentár, ktorý nasleduje, sa týka článkov návrhu nariadenia Rady prijatého Komisiou 15. decembra 2005 (KOM (2005) 649, konečné znenie) Kapitola I Pôsobnosť, predmet a vymedzenie pojmov Článok 1. Toto nariadenie sa uplatňuje na vyživovaciu povinnosť vyplývajúcu z rodinných vzťahov (ods. 1). Namiesto vymenúvania rôznych takto pokrytých vzťahov, sa nám zdalo vhodnejšie odvolávať sa na všeobecný pojem vyživovacej povinnosti rodinnej povahy bez obmedzenia alebo rozšírenia konceptu rodiny. V odseku 2 je vymedzený rozsah geografickej pôsobnosti nariadenia. Článok 2. Vymedzenie pojmov sa nachádza vo väčšine prípadov aj v iných nástrojoch (napr. verejné listiny v článku 4 ods. 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vytvára európsky exekučný titul pre nesporné nároky[1]). Kapitola II Právomoc Táto kapitola prináša niekoľko zmien a doplnení nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach[2]. Článok 3. Pravidlo všeobecnej právomoci sa uplatňuje bez ohľadu na akékoľvek miesto obvyklého pobytu žalovaného. Toto riešenie je riešením, ktoré bolo použité v nariadení Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností[3]. Tento článok obsahuje okrem iného aj dôležité upresnenie v písm. d). S cieľom vyhnúť sa akejkoľvek kontroverznej interpretácií výrazu: „konanie o právnom stave osoby“ sa tu uvádza, že súd, ktorý má právomoc rozhodovať vo veci rodičovských práv a povinností podľa nariadenia č. 2201/2003, má tiež právomoc rozhodovať vo veciach vyživovacej povinnosti, ak žiadosť vo veci vyživovacej povinnosti súvisí s konaním vo veci rodičovskej zodpovednosti. Toto opatrenie uľahčuje spájanie vecí. V nariadení sa upúšťa od pojmu bydliska a zmieňuje sa len o mieste obvyklého pobytu. Tento koncept je lepšie uspôsobený nástrojom uplatniteľným v oblasti rodinného práva. Článok 4. Aj keď toto ustanovenie preberá v podstate ustanovenie článku 23 nariadenia 44/2001, prináša dve dôležité novinky v oblasti dohody o voľbe súdu. V prvom rade sa sprísnili formálne podmienky: prijateľné sú len dohody dojednané písomne (ods. 2). Takisto je významným spôsobom obmedzený rozsah pôsobnosti doložiek o voľbe súdu, pretože ich použitie sa zakazuje v spore o vyživovaciu povinnosť, pokiaľ ide o maloleté dieťa (ods. 4). Zdá sa totiž, že v tejto oblasti je potrebné lepšie zabezpečiť ochranu „slabšieho účastníka“. Článok 5. Preberá ustanovenia článku 24 nariadenia 44/2001. Článok 6. Namiesto odkazu na vnútroštátne právne predpisy, v prípade, ak žiadny súd členského štátu nemá podľa predchádzajúcich článkov právomoc, toto ustanovenie určuje dve subsidiárne kolízne kritéria: spoločné občianstvo veriteľa a dlžníka a miesto posledného spoločného pobytu oboch manželov, pokiaľ tento spoločný pobyt existoval minimálne rok pred podaním návrhu na začatie konania. Zvyšuje sa tak predvídateľnosť práva a takisto sú pokryté situácie, v ktorých je legitímne vytvoriť väzbu s Európskym spoločenstvom. Toto ustanovenie sa uplatňuje len za predpokladu, ak obe zainteresované strany, veriteľ aj dlžník, nemajú pobyt v Európskej únii, neuzavreli dohodu o voľbe príslušného súdu alebo sa dobrovoľne nedostavili na súd v členskom štáte. Články 7, 8, 9 a 10. Pokiaľ ide o prekážku začatej veci, súvisiace veci, podanie žaloby a predbežné opatrenia, sú tu v podstate prevzaté články 27, 28, 30 a 31 nariadenia 44/2001. Článok 11. Toto ustanovenie čiastočne vychádza z článku 17 nariadenia 2201/2003, ale zohľadňuje aj skutočnosť, že neexistuje možnosť odkazu na vnútroštátne právne predpisy a teda medzinárodná právomoc súdu členského štátu môže byť založená len na nariadení. Kapitola III Rozhodné právo Článok 12. Cieľom tejto kapitoly nie určenie rozhodného práva na stanovenie rodinných vzťahov, z ktorých vyplýva vyživovacia povinnosť, ale zosúladenie kolíznych noriem v oblasti vyživovacej povinnosti. Podmienky, ktoré predchádzajú existencii vyživovacej povinnosti nie sú pokryté. Právo určené týmto nariadením umožňuje stanoviť, či syn má vyživovaciu povinnosť voči otcovi, ale neupravuje určenie otcovstva. Článok 13. Prednosť má naďalej právny poriadok štátu obvyklého pobytu veriteľa (ods. 1), tak ako v Haagskom dohovore z 2. októbra 1973 o uznávaní a výkone rozhodnutí o vyživovacej povinnosti (ďalej len „dohovor“). Na druhom mieste sa uplatňuje právny poriadok štátu, ktorého súd koná ( lex fori) (ods. 2). Prvá situácia nastáva vtedy, keď podľa právneho poriadku štátu obvyklého pobytu veriteľa, nemá veriteľ právny nárok na výživné. S cieľom ochrany veriteľa sa v tomto prípade uplatňuje lex fori (ods. 2 písm. a). Druhý prípad (ods. 2 písm. b) sa vzťahuje na situácie, v ktorých má veriteľ podľa právneho poriadku štátu jeho obvyklého pobytu právny nárok na výživné, ale uprednostňuje uplatnenie lex fori. Túto možnosť však môže využiť len vtedy, ak sa lex fori zhoduje s právnym poriadkom štátu obvyklého pobytu dlžníka. Nie je teda porušená rovnosť medzi stranami. Veriteľ podá žalobu v krajine obvyklého pobytu dlžníka a žiada uplatňovanie právneho poriadku tejto krajiny. Dá sa predpokladať, že veriteľ dá prednosť napríklad z jazykových alebo finančných dôvodov tomu, aby konajúci orgán uplatňoval jeho vlastný právny poriadok. Namiesto automatického „kaskádového“ uplatňovania právneho poriadku spoločného občianstva oboch strán, v prípade „zlyhania“ iných právnych poriadkov, v ods. 3 sa stanovuje odchýlka od základných pravidiel len v prípade, ak sú naplnené dve kumulatívne podmienky: na jednej strane je potrebné, aby ani jeden z právnych poriadkov uvedených v ods. 1 a 2 nepriznával veriteľovi nárok na výživné od dlžníka a na druhej strane musí existovať iný štát, úzko spätý s vyživovacou povinnosťou. Môže to byť štát spoločného občianstva, ale takisto prichádzajú do úvahy aj iné hypotézy. Článok 14. Pod podmienkou, že tak urobia výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom, strany si môžu nezávisle od povahy vzťahu dotknutej vyživovacej povinnosti zvoliť v čase podania návrhu na začatie konania lex fori pre potreby konania. Cieľom nie je vopred si zvoliť rozhodné právo pre spory, ktoré môžu vzniknúť, ale dohodnúť sa na tom, aby konajúci orgán uplatnil svoje vlastné vnútroštátne právo. Veriteľ a dlžník sa vopred môžu dohodnúť na rozhodnom práve, avšak za prísnejších formálnych a vecných podmienok. Takéto dohody uzatvorené pred vznikom sporu sú zakázané, pokiaľ ide o vyživovaciu povinnosť voči deťom alebo ohrozeným dospelým. Okrem iného si strany môžu zvoliť len právny poriadok, ktorý má väzbu s ich situáciou. Dohody musia byť uzavreté písomne. Článok 15. Týmto ustanovením sa upravuje ochrana dlžníka pred uplatnením určeného právneho poriadku, ak vzťah vyživovacej povinnosti nie je jednomyseľne považovaný za hodný právnej ochrany. To môže byť prípad najmä vzťahov medzi pokrvnými alebo zošvagrenými príbuznými, vyživovacej povinnosti potomkov voči predkom. V súlade s článkom 7 dohovoru dlžník môže namietať, že podľa právneho poriadku štátu ich spoločného občianstva alebo, ak nemajú spoločné občianstvo, podľa právneho poriadku štátu svojho obvyklého pobytu, nemá vyživovaciu povinnosť voči veriteľovi. Vyživovacia povinnosť medzi manželmi alebo bývalými manželmi predstavuje mnohé komplikácie v členských štátoch, ktoré nechcú umelo udržiavať povinnosť finančnej podpory po odluke páru. V odseku 2 sa chráni dlžníka tým, že sa mu umožňuje namietať, že podľa právneho poriadku štátu, s ktorým má manželstvo najužšiu väzbu, teda štátu, v ktorom mali manželia hlavné záujmy v čase ich spoločného života, nemá vyživovaciu povinnosť. Článok 16. Preberá článok 9 dohovoru, avšak upresňuje, že toto ustanovenie sa týka len práva verejného orgánu žiadať úhradu, teda jeho schopnosti konať. Samotná úhrada sa bude riadiť právnym poriadkom určeným podľa iných kolíznych noriem nariadenia (pozri čl. 17 ods. 1 písm. e). Článok 17. Nevyčerpávajúca definícia oblasti pokrytej rozhodným právom uplatniteľným na vyživovaciu povinnosť v ods. 1, vychádza najmä z definície uvedenej v dohovore. S cieľom vyhnúť sa vykonávacím problémom v štádiu výkonu rozhodnutí explicitne uvádza premlčanie. V odseku 2 sa preberá norma hmotného práva uvedená v článku 11 dohovoru, ktorá ukladá všetkým príslušným orgánom členských štátov povinnosť stanoviť výživné zohľadňujúc zdroje dlžníka a potreby veriteľa, a to bez ohľadu na obsah rozhodného práva určeného kolíznymi normami. Článok 18. Zásada univerzálnosti kolíznych noriem právneho poriadku je ustálená. Článok 19. Spätný a ďalší odkaz je zakázaný (ods. 1), okrem prípadu, ak určený právny poriadok je právnym poriadok nečlenského štátu, ktorého normy medzinárodného práva súkromného, ak by sa mali uplatňovať, tak by odkazovali na právny poriadok iného štátu (ods. 2). Zdá sa, že nie je vhodné, aby sa v spore o výživné, uplatňoval pred súdom členského štátu právny poriadok tretieho štátu, ktorý by sa v totožnej situácii neuplatňoval. Avšak s cieľom zjednodušenia techniky tohto „čiastočného spätného a ďalšieho odkazu“ sa v takomto prípade priamo uplatňuje lex fori. Článok 20. Výhrada verejného poriadku s cieľom vylúčiť určený právny poriadok je zachovaná, ale navrhuje sa, aby sa nepoužívala voči právnym poriadkom členských štátov. Zdá sa, že mechanizmy chrániace dlžníkov voči nárokom niektorých veriteľov o výživné (pozri článok 15) dostatočným spôsobom neutralizujú „nežiadúce efekty“ vznikajúce pri uplatňovaní právnych poriadkov niektorých členských štátov v iných členských štátoch. Článok 21. Pokiaľ ide o štáty s viacerými právnymi systémami, ustálilo sa riešenie uvedené v článku 19 ods. 1 Rímskeho dohovoru z 19. júna 1980 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky[4]. Kapitola IV Spoločné procesné normy Táto kapitola stanovuje spoločné procesné normy, ktoré garantujú striktné dodržiavanie požiadaviek sporného konania. Tieto normy sú nevyhnutným nástrojom na zrušenie doložky vykonateľnosti (exequatur) a budú sa uplatňovať sa na všetky konania o vyživovacej povinnosti, bez ohľadu na ich povahu, aby každé rozhodnutie vynesené v členskom štáte mohlo spadať pod systém automatického uznávania. Článok 22. Spôsoby notifikácie a doručenia písomnosti, ktorou sa začína konanie sú harmonizované prevzatím spôsobov uvedených v článku 13 nariadenia 805/2004, ktoré umožňujú získať doklad o doručení písomnosti žalovaným (ods. 1). Najmenej jeden z týchto spôsobov musí byť stanovený vo vnútroštátnom právnom poriadku členských štátov. Členské štáty sú preto vyzvané, aby oznámili Komisii spôsoby, ktoré budú uplatňovať (ods. 3). V odseku 2 sa upravuje právo na obhajobu stanovujúc minimálnu lehotu, ktorou disponuje žalovaný odo dňa doručenia písomnosti, ktorou sa začína konanie. Článok 23. Harmonizácia, ktorú určuje článok 22 uľahčuje úlohu sudcu, ktorý skúma prípustnosť veci. Prerušenie konania stanovené v nariadení 2201/2003 (čl. 18 ods. 1), by sa malo vyskytnúť len príležitostne, pokiaľ pobyt žalovaného, ktorý sa nedostaví na súd, sa nachádza v členskom štáte, pretože tomuto žalovaný nutne mohla byť doručená písomnosť, ktorou sa začalo konanie v súlade so spoločnými normami v článku 22. Pokiaľ teda žalovaný, ktorý sa nedostavil na súd, má pobyt v členskom štáte, úloha sudcu je limitovaná: stačí preskúmať, či notifikácia/doručenie prebehlo podľa harmonizovaných pravidiel. Ak sa však nedostavil na súd žalovaný, ktorý má pobyt na území nečlenského štátu (ods. 2 a 3), je potrebné uplatňovať ustanovenia článku 18 ods. 1 a 3 nariadenia 2201/2003. Článok 24. Môže nastať situácia, že pravidlá uvedené v článku 22 budú neúčinné, buď z dôvodu nedosiahnutia požadovaného efektu (nezvestný žalovaný), alebo z dôvodu, že tieto pravidlá sú neuplatniteľné (žalovaný v nečlenskom štáte), alebo z dôvodu mimoriadnych okolností. V takýchto prípadoch je možné rozhodnutie prijať, ale žalovaný má právo požiadať súd v akomkoľvek členskom štáte o preskúmanie rozhodnutia. Akonáhle sa žalovaný oboznámi s rozhodnutím a bude schopný konať, má určitú lehotu na podanie návrhu na preskúmanie tohto rozhodnutia. Tento návrh prerušuje všetky opatrenia výkonu (pozri článok 33 písm. b). Kapitola V Vykonateľnosť Článok 25. V oblasti pohľadávok na výživné sa zrušuje medzistupeň opatrení. Vzhľadom na procesné záruky poskytnuté pred vynesením rozhodnutia vo všetkých členských štátoch, nie je už nevyhnutné vykonávať kontroly, keďže rozhodnutie sa uplatňuje v európskom súdnom priestore. Článok 26. vykonateľnosť rozhodnutia zo zákona, ktorá je často už takýmto spôsobom upravená vo vnútroštátnych právnych poriadkoch členských štátov, sa stáva všeobecným pravidlom. Týmto bude umožnené vykonať rozhodnutie pred nadobudnutím jeho konečnej právoplatnosti. Zákonodarca Spoločenstva prijal podobné opatrenie v oblasti práva na styk s dieťaťom (pozri článok 41 ods. 1, druhý pododsek nariadenia 2201/2003). Kapitola VI Výkon Článok 27. Táto kapitola sa odchyľuje od princípu, podľa ktorého sa konanie o výkone rozhodnutia spravuje právnym poriadkom členského štátu výkonu. Týka sa opatrení výkonu, ktoré sa majú uplatňovať v cezhraničných situáciách. Ide predovšetkým o to, aby sa v jednom členskom štáte vykonávali rozhodnutia vydané v inom členskom štáte. Článok 28. Strana, ktorá žiada výkon je oslobodená od povinnosti predložiť úplný preklad rozhodnutia. Preklad je nahradený výpisom z rozhodnutia v súlade so vzorovým tlačivom, ktoré je k dispozícii vo všetkých úradných jazykoch Spoločenstva. Články 29, 30 a 31. Formálne požiadavky stanovené v členskom štáte výkonu sú zjednodušené uplatnením existujúcich pravidiel (čl. 50, 51 a 56 nariadenia 44/2001) vo fáze samotného výkonu a nie v štádiu vyhlásenia o vykonateľnosti, ktoré bolo zrušené článkom 25. Článok 32. Zákaz akéhokoľvek skúmania rozhodnutia vo veci samej v členskom štáte výkonu je už ustálený (napr. článok 45 ods. 2 nariadenia 44/2001). V odseku 2 je napriek tomu upresnené, že vykonávacie orgány môžu obmedziť výkon len na časť majetku dlžníka, ktorá môže byť predmetom výkonu bez toho, aby tým bola dotknutá samotná výška pohľadávky. Článok 33. Napriek tomu, že vykonávací orgán, ktorý preruší výkon pôvodného rozhodnutia nevykoná nijaké podstatné zmeny, zabráni vyplateniu výživného a pripraví ho tak o akýkoľvek efekt užitočnosti. Z tohto dôvodu a s cieľom zabezpečiť ochranu dlžníka, ktorého situácia sa zmenila alebo ktorý požadoval preskúmanie pôvodného rozhodnutia, je potrebné obmedziť výsadné právomoci vykonávacieho orgánu vyčerpávajúcim zoznamom dôvodov, na základe ktorých môže byť výkon rozhodnutia odmietnutý alebo prerušený. Článok 34. Zavádza sa príkaz na pravidelné mesačné zrážky. V niektorých členských štátoch už existujú opatrenia s porovnateľnými účinkami (zrážky z bankového účtu alebo zo mzdy), ale toto ustanovenie je dôležité z dvoch dôvodov: poskytuje istotu, že tento typ vykonateľného opatrenia sa bude uplatňovať v celej Európskej únii a poskytuje možnosť, aby veriteľ výživného dosiahol u súdu pôvodu titul, ktorý by bol vykonateľný v ktoromkoľvek členskom štáte. Veriteľ výživného tak bude mať prístup k súdu v blízkosti svojho miesta pobytu: ak sa obráti na súd v mieste svojho obvyklého pobytu, bude môcť tento súd požiadať o vydanie príkazu na automatické zrážky, ktorý sa potom použije v inom členskom štáte. Pôvodný sudca takto dostáva právomoc vydať priamo vykonateľnú listinu, aj keď sa konkrétny výkon uskutoční v inom členskom štáte. Vydanie príkazu na pravidelné zrážky je podmienené tým, že pôvodné rozhodnutie musí byť notifikované alebo doručené jedným zo spôsobov uvedených v článku 22 ods. 2. Je takisto nevyhnutné poznať totožnosť zamestnávateľa a/alebo bankový účet dlžníka, ktorému je akt určený (odseky 4 a 5). Dlžník nebude vždy nečinný, môže žiadať preskúmanie rozhodnutia súdu pôvodu, ak sa o ňom dozvie prvýkrát, alebo podať námietku proti pravidelným zrážkam, žiadajúc pozastavenie vykonateľného opatrenia podľa podmienok stanovených v článku 33. S cieľom uľahčiť dlžníkovi získavanie informácii je stanovené, že sa mu budú oznamovať príkazy na pravidelné zrážky, pôvodné rozhodnutie a informačné oznámenie (ods. 4 písm. b). Článok 35. Na účely efektívnosti opatrení výkonu je možné dosiahnuť dočasné zaistenie bankového účtu. Tento rýchly postup – bez účasti dlžníka v jeho prvej fáze – umožní súdu, ktorý koná vo veci samej, predísť akémukoľvek utajeniu príjmov. Ide o dočasné ochranné opatrenie, ktoré môže byť kedykoľvek ukončené, buď na žiadosť dlžníka (ods. 5), alebo automaticky, akonáhle je vydané rozhodnutia vo veci samej (ods. 6). Článok 36. Prednostné postavenie pohľadávok na výživné umožňuje zabezpečiť, že v Európskej únii budú dlhy v oblasti výživného, ktoré pokrývajú najnutnejšie potreby, vždy uhradené prednostne pred ostatnými dlhmi dlžníka. Kapitola VII Verejné listiny a dohody Články 37 a 38. Verejné listiny a dohody medzi účastníkmi, ktoré sú vykonateľné na území jedného členského štátu, musia mať, mutatis mutandis , nárok na rovnaký právny režim, ako rozhodnutia, tak ako to platí už aj v iných oblastiach (napr.: článok 46 nariadenia 2201/2003). Musia byť preto v ktoromkoľvek členskom štáte vykonateľné rovnako, ako v členskom štáte pôvodu bez ďalších formalít a bez toho, aby bolo možné vzniesť námietky proti ich uznaniu. Okrem toho, sa na ne môžu uplatňovať rovnaké opatrenia výkonu ako pri rozhodnutiach. Kapitola VIII Spolupráca Články 39 a 40. Táto kapitola čiastočne vychádza z nariadenia 2001/2003 (články 53 až 58). Určenie ústredných orgánov a ich všeobecných úloh zodpovedá porovnateľným pravidlám. Články 41 a 42. Špecifické úlohy ústredných orgánov a ich pracovné metódy sú prispôsobené osobitným požiadavkám vymáhania výživného. Veriteľ výživného má možnosť nechať sa zastupovať v konaní ústredným orgánom, s cieľom dosiahnuť rozhodnutie alebo skutočný výber dlžných súm (článok 41 ods. 2). Táto pomoc bude bezplatná, ak veriteľ spĺňa podľa vnútroštátnych predpisov podmienky pre poskytnutie právnej pomoci (článok 2 ods. 4). Veritelia výživného, s cieľom zjednodušiť ich situáciu, sa budú môcť obrátiť na súd v mieste svojho obvyklého pobytu, ktorý im pomôže pri vybavovaní ich žiadosti o spoluprácu (článok 42 ods. 1). Článok 43. Zasadnutia ústredných orgánov sa uskutočnia v rámci Európskej justičnej siete pre občianske a obchodné veci. Článok 44. Často je veľmi ťažké dohľadať alebo nájsť dlžníka výživného. Zistenie miesta pobytu dlžníka je nevyhnutné na vedenie kontradiktórneho konania a na stanovenie jeho majetkovej situácie. Na dosiahnutie tohto cieľa si členské štáty musia vymieňať informácie. Táto pozitívna povinnosť spočíva v použití všetkých existujúcich prostriedkov na vymáhanie pohľadávok výživného. V tomto zmysle je potrebné chápať odsek 2: členské štáty nemusia vytvárať nové registre, ale sprístupniť tie, ktoré už existujú. Vytváranie nových registrov je mimochodom jasne zakázané (odsek 3). Zoznam v odseku 2 je minimálny a nie je vyčerpávajúci, môžu sa do neho doplniť ďalšie orgány a ďalšie údaje. Článok 45. Prístup k informáciám je spravovaný prostredníctvom ústredných orgánov. Veriteľ výživného sa obráti na „svoj“ dožadujúci orgán prostredníctvom „svojho“ súdu (v mieste obvyklého pobytu). Zodpovednosť za žiadosť však nesie len súd a takisto je výhradným príjemcom informácií. Veriteľ nemá prístup k osobným údajom dlžníka, ktoré sú oznámené len orgánom so zvláštnym oprávnením. Kedykoľvek je možné poskytnúť len údaje týkajúce sa zistenia miesta pobytu dlžníka. Iné informácie – o majetkových pomerov – sa môžu zisťovať až neskôr, keď rozhodnutie, verejná listina alebo dohoda strán umožňuje určiť, že skutočne ide o dlžníka výživného (odsek 3). Článok 46. Informácie sa poskytnú súdu, ktorý poslal pôvodnú žiadosť. Ústredný orgán je prostredníkom a nemôže využívať postúpené informácie. Po postúpení informácie ju odstráni zo svojich záznamov (odsek 1). Informácie môže využívať len súd, ktorý je ich príjemcom s cieľom uľahčiť vymáhanie výživného (odsek 2). Akékoľvek iné využitie je zakázané. Súd však môže postúpiť informáciu bez toho, aby ju poskytol veriteľovi výživného, orgánom zodpovedným za kroky, ktoré je možné vykonať vďaka získaným informáciám. Informáciu smie uchovávať výlučne súd a to len pod podmienkou, že je to potrebné na uľahčenie vymáhania výživného. Informácie je možné uchovávať najdlhšie po dobu jedného roka (odsek 3). Článok 47. Dlžník má právo byť informovaný o postúpení údajov, ktoré sa ho týkajú, ako aj o spôsobe, akým boli tieto údaje použité. Dodržaním tejto informačnej povinnosti, ktorú má dožiadaný orgán, však nesmie byť narušená účinnosť vymáhania výživného. Na žiadosť dožadujúceho orgánu, ktorý chce využiť získané informácie bez toho, aby sa vystavoval riziku, že dlžník zmarí plánované opatrenia, je možné informovanie dlžníka odložiť. Kapitola IX Všeobecné a záverečné ustanovenia Článok 48. Nariadenie, autonómny nástroj Spoločenstva vo veci vyživovacej povinnosti, nahrádza nariadenia 44/2001 a 805/2004, ktoré sa už v tejto veci nepoužijú (odsek 1). Okrem toho, vzhľadom na harmonizáciu pravidiel doručovania (článok 22) už nie je potrebné uplatňovať článok 19 nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch[5] (odsek 2). Týmto nariadením však nie sú dotknuté ostatné ustanovenia nariadenia (ES) č. 1348/2000, ako aj ustanovenia nariadenia Rady č. 1206/2001 z 28. mája 2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach (odsek 3)[6]. Článok 49. Vo vzťahoch medzi členskými štátmi má nové nariadenie prednosť pred inými nástrojmi uplatniteľnými v tejto oblasti. Nenahrádza uplatniteľné dohovory úplne, pretože jeho rozsah pôsobnosti a obsah nie sú úplne totožné, ale má pred nimi prednosť a v prípade potreby ich dopĺňa, najmä v oblasti spolupráce. Články 50 a 51. Tieto ustanovenia sa týkajú zmien a doplnení príloh a komitológie. Článok 52. Nariadenie sa bude uplatňovať na konania začaté odo dňa začatia jeho uplatňovania (ods. 1), ale niektoré jeho ustanovenia sa môžu uplatňovať pred týmto dňom (ods. 2). Týka sa to kolíznych noriem právneho poriadku, ktoré môžu strany prebiehajúceho konania po spoločnej dohode uplatňovať. Opatrenia výkonu sa takisto môžu týkať všetkých rozhodnutí a verejných listín, ktoré s ohľadom na existujúce nástroje majú doložku vykonateľnosti ( exequatur ), alebo sú v lepšom prípade oslobodené tejto formality. Ustanovenia týkajúce sa spolupráce, ktorých dôležitou súčasťou je prístup k informáciám, sa budú uplatňovať na prebiehajúce konania. Článok 53. Stanovuje deň nadobudnutia účinnosti, ako aj deň začatia uplatňovania tohto nariadenia. [1] Ú. v. EÚ L 143, 30.4.2004, s. 15 – 39. [2] Ú. v. ES L 12, 16.1.2001, s. 1 – 23. [3] Ú. v. EÚ L 338, 23.12.2003, s. 1 – 29. [4] Ú. v. ES C 27 , 26.1.1998, s. 34-53. [5] Ú. v. ES L 160, 30.6.2000, s. 37. [6] Ú. v. ES L 174, 27.6.2001, s. 1.