Hlavný príspevok smernice o energetickej hospodárnosti budov doposiaľ spočíva v tom, že priniesla tému energetickej účinnosti budov do politických programov, stavebných predpisov a do pozornosti občanov. Mnohé členské štáty mali pri vykonávaní smernice ťažkosti, no v súčasnosti 22 z nich vyhlásilo jej úplnú transpozíciu (vyhodnocuje sa). Pokiaľ ide o vykonávacie náklady, viaceré členské štáty uvádzajú mierne náklady, no zároveň významné zlepšenia vzhľadom na úspory energie v sektore stavebníctva, ktoré smernica podnietila.

V súčasnej smernici o energetickej hospodárnosti budov sa ustanovuje, že pri významnej obnove (investície presahujú 25 % hodnoty celej budovy, okrem pozemku, alebo obnova sa týka viac než 25 % budovy) by mali určité požiadavky na energetickú hospodárnosť spĺňať len existujúce budovy s plochou nad 1000 m2, čo znamená, že do rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia patrí len približne 29 % sektoru stavebníctva EÚ. Čas významnej obnovy budovy (približne každých 25 – 40 rokov) je jednoznačne najlepším momentom pre zavedenie opatrení na energetickú účinnosť. Dodatočné investičné potreby tak nie sú vysoké a vzhľadom na úsporu energie je ich návratnosť počas životného cyklu daných opatrení.

V závere posúdenia vplyvu sa dospelo k názoru, že by sa mohlo zlepšiť viacero hľadísk súčasnej smernice o energetickej hospodárnosti budov. Vo všeobecnosti sa to týka po prvé revízie nejednoznačného znenia niektorých častí textu a po druhé každého z hlavných pilierov súčasnej smernice. V rámci každého piliera sa analyzovalo viacero možností z hľadiska ich hospodárskeho, sociálneho a environmentálneho vplyvu a ich dôsledkov na subsidiaritu a proporcionalitu.

Sektor stavebníctva zodpovedá približne za polovicu emisií CO2, ktoré nie sú zahrnuté do systému obchodovania s emisiami a má významný potenciál pre obmedzenie CO2 pri záporných či nízkych nákladoch na znižovanie. Osobitosti sektoru stavebníctva obmedzujú mieru nárastu energetickej účinnosti a stavebné výrobky, zariadenia a služby týkajúce sa budov sú významnou súčasťou vnútorného trhu EÚ. S rastúcou mobilitou ľudí a počtom podnikov s prevádzkami v celej EÚ by navyše podobné opatrenia znížili ich administratívne zaťaženie.

Toto riešenie je však integrovanou zmesou politických nástrojov a preto sú na doplnenie vykonávania smernice o energetickej hospodárnosti budov potrebné ďalšie neregulačné opatrenia, ktoré by však samy osebe neboli dostatočné. Posilniť by sa malo úsilie v oblasti poskytovania väčšieho množstva finančných a fiškálnych stimulov, informácií, odborného vzdelávania expertov a v oblasti dohôd o dobrovoľných opatreniach. Nástroje „mäkkých právnych predpisov“, ktoré už súčasná smernica obsahuje, by sa mali ďalej rozvinúť.

Spomedzi týchto troch politických alternatív možno najväčší príspevok k plneniu politických cieľov EÚ dosiahnuť prostredníctvom revízie smernice o energetickej hospodárnosti budov. To možno vykonať úpravami súčasných ustanovení, ktoré by zachovali zásady a ich podstatu, ale zároveň podstatne zlepšili ich účinnosť. Uľahčila by sa tým transpozícia a pochopenie navrhovaných úprav. Zároveň by sa zužitkoval väčší podiel potenciálu a s ním spojených výhod. Neustále vykonávanie smernice o energetickej hospodárnosti budov má kľúčový význam.

–zrušenie smernice o energetickej hospodárnosti budov a jej nahradenie „mäkkými“ politickými nástrojmi. To by znamenalo aktívne a ambiciózne opatrenia a veľmi vysoké náklady pre všetky členské štáty,

Možnosť D1: Stanoviť požiadavky na energetickú hospodárnosť pre celú EÚ. Návrh vyžaduje, aby sa navrhli konkrétne úrovne požiadaviek na energetickú hospodárnosť. Vďaka tomu by sa získala značná časť potenciálnych úspor energie, pomohlo by sa podnikom s cezhraničnou prevádzkou a podporil by sa vnútorný trh s príslušnými stavebnými materiálmi a zariadeniami. Určenie týchto úrovní by však bolo veľmi náročnou a široko diskutovanou úlohou a zahŕňalo by veľmi vysokú úroveň regulácie EÚ.

Možnosť C1: Vyžadovať „správu o kontrole“ vykurovacích a klimatizačných systémov. Navrhuje sa, aby „správu o kontrole“, ktorá má zahŕňať hodnotenie energetickej účinnosti vykurovacieho či chladiaceho systému a odporúčania na jeho zlepšenie vypracoval nezávislý odborník a aby sa odovzdala vlastníkovi budovy. Táto správa by bola dôležitým vylepšením existujúcich požiadaviek a spotrebiteľom by pomohla pri určení dôležitých možností pre nákladovo efektívne úspory energie.

Tieto systémy majú veľmi vysoký potenciál úspory energie, až do 40 – 60 % celkovo využívanej energie. Smernica o energetickej hospodárnosti budov v súčasnosti vyžaduje pravidelnú kontrolu nad určitou hranicou, je však veľmi nejasná, pokiaľ ide o výsledky. Kvalita kontrol takisto nie je vždy uspokojivá. Odhaduje sa preto, že súčasná smernica môže do roku 2020 priniesť v tejto oblasti len 10 % úspor energie. Existuje tu značný priestor na ďalšie úspory.

Z analýzy vyplynulo, že k uskutočneniu príslušných politických cieľov EÚ by mohli významne prispieť možnosti B1 a B3. Možnosť B4 by sa tiež mohla ďalej rozvinúť mimo rozsahu pôsobnosti smernice o energetickej hospodárnosti budov.

Možnosť B4: Vyžadovať prepojenie osvedčení s ďalšími mechanizmami podpory či odrádzania. Navrhuje sa, aby zlepšenia energetickej účinnosti budovy, ktoré sa dosiahli v dôsledku finančného stimulu, boli preukázané alebo odôvodnené osvedčením. Majiteľom či nájomníkom nehnuteľností by to umožnilo prijímať informované rozhodnutia o nákladovej efektívnosti ich investícií a existoval by dôkaz, že poskytnuté finančné prostriedky skutočne viedli k úsporám energie. Takáto požiadavka však nemusí byť v súlade so zásadou subsidiarity a môže si vyžadovať zmenu v právnom základe smernice.

Možnosť B3: Urobiť osvedčenia povinnou súčasťou dokumentov spojených s inzerciou nehnuteľností a/alebo transakciami týkajúcimi sa nehnuteľností. To by znamenalo, že informácie o energetickej hospodárnosti budovy by boli zahrnuté v reklame na transakcie s nehnuteľnosťami (podobne ako pri uvedení emisií CO2 u nových áut) a že pri každej transakcii by sa muselo predložiť osvedčenie.

Možnosť B2: Vyžadovať, aby sa odporúčané nákladovo účinné opatrenia osvedčenia realizovali v rámci určitého časového obdobia. Takáto požiadavka by viedla k vysokým úsporám, ale aj k významnému finančnému zaťaženiu pre občanov a podniky EÚ, keďže tieto opatrenia by sa potom možno nemohli spájať s „významnou obnovou“, a preto nemôže byť na úrovni EÚ odôvodnená.

Možnosť B1: Požiadavky na kvalitu a zhodu osvedčení. Navrhuje sa požiadavka, aby verejné orgány alebo akreditované inštitúcie vykonávali náhodné vzorové kontroly kvality osvedčení a zhody s predpismi o energetickej účinnosti budov. Tým by sa zabezpečila dobrá kvalita a spoľahlivosť informácií v osvedčeniach. Očakáva sa, že by to podnietilo nárast miery obnov a tým aj vyššie úspory energie.

Pri každej možnosti by členské štáty stále boli zodpovedné za stanovenie jednotlivých požiadaviek na energetickú účinnosť a mala by sa zachovať definícia „významnej obnovy“.

Možnosť D2: Zavedenie mechanizmu referenčných hodnôt. V návrhu ide o zahrnutie mechanizmu referenčných hodnôt do základnej metodiky smernice o energetickej hospodárnosti budov pre výpočet nákladovo optimálnej úrovne požiadaviek na energetickú hospodárnosť budov. Súčasné ustanovenia smernice o energetickej hospodárnosti budov by sa nezmenili a členské štáty by stále museli stanovovať svoje jednotlivé úrovne. Mechanizmus referenčných hodnôt by jasne ukázal, či členské štáty sú pod optimálnymi úrovňami, t. j. či sa peniaze z úspor energie strácajú vždy, keď sa uplatňujú tieto predpisy týkajúce sa budov. Toto je nástroj „mäkkých právnych predpisov“, mohol by však vytvoriť významný vzájomný tlak, ktorý by napokon priviedol všetky členské štáty k optimálnym, a preto omnoho náročnejším úrovniam.

Možnosť D3: Vyžadovať program postupného zlepšenia pre súbor budov so sústredením sa na budovy s najhoršou hospodárnosťou. Navrhuje sa, aby členské štáty pripravili akčné plány zamerané na zvýšenie úrovne obnovy a energetickej účinnosti budov s najhoršou hospodárnosťou. Takýto prístup by si vyžadoval vysoké administratívne náklady členských štátov a bol by takisto značným zaťažením pre vlastníkov budov so slabou hospodárnosťou.

Možnosť D4: Stanoviť pre celú EÚ požiadavky na budovy/pasívne domy s nízkou alebo nulovou spotrebou energie a produkciou uhlíka. Zavedenie takejto požiadavky pre novostavby od určitého dátumu by viedlo k novým budovám s veľmi dobrou hospodárnosťou, čím by sa podporili inovácie. Zvýšilo by to však ceny domov a nemuselo by prísť k úplnej návratnosti dodatočných investícií prostredníctvom úspory nákladov na energie, čo by predstavovalo značné zaťaženie pre občanov a vnútroštátne rozpočty. Mohol by sa preto prijať mäkší prístup, ktorý by zahŕňal povinnosť vypracovať plány, v ktorých by členské štáty preukazovali svoj záväzok dosiahnuť nízkoenergetické domy s nízkou produkciou emisií.

Z analýzy vyplynulo, že k dosiahnutiu nákladovo optimálnych úrovní by mohla významne prispieť možnosť D2. Možnosť D3 by mohli členské štáty využiť pri začatí vnútroštátnych činností, najmä vo vzťahu k vnútroštátnym akčným plánom energetickej účinnosti. Možnosť D4 by sa mohla zvážiť v menej predpísanej forme, čiže prostredníctvom vnútroštátnych plánov.

Navrhuje sa zvýšenie úlohy verejného sektora ako vedúceho príkladu prostredníctvom prísnejších povinností týkajúcich sa predkladania osvedčení a kratších lehôt na splnenie revidovaných ustanovení v porovnaní s ostatnými sektormi.

Závery

Ak sa smernica zreviduje, môže to mať významný pozitívny vplyv. Ten by znamenal využitie veľkej časti zostávajúceho potenciálu v sektore stavebníctva a prispel by takisto k realizácii celkového potenciálu súčasnej smernice o energetickej hospodárnosti budov. Vznikol by tým tiež zjednodušený a zlepšený rámec pre úspory energie.

Minimálny celkový vplyv najvýhodnejších možností, ktoré bolo možné vyčísliť, predstavuje:

–úsporu energie vo výške 60 – 80 mil. ton ekvivalentu ropy ročne do roku 2020, čiže zníženie finálnej spotreby energie EÚ o 5 – 6 % v roku 2020,

–úsporu CO2 vo výške 160 až 210 mil. ton ročne do roku 2020, čiže 4 – 5 % celkových emisií CO2 v EÚ v roku 2020,

–280 000 (až 450 000) potenciálnych nových pracovných miest do roku 2020, najmä v sektore stavebníctva, pri vydávaní energetických osvedčení a na pozíciách audítorov a kontrolórov vykurovacích a klimatizačných systémov.

Analyzovali sa investičné požiadavky a administratívne náklady opatrení a v porovnaní s výhodami a návratnosťou sú pomerne nízke. Napríklad zrušenie hranice 1000 m2 na úrovni EÚ by viedlo k dodatočným kapitálovým nákladom vo výške 8 mld. EUR ročne, ale podnietilo by úsporu nákladov na energie vo výške 25 mld. EUR ročne do roku 2020, a teda vznik záporných nákladov na znižovanie CO2.

Investičné potreby sa v Európe výrazne líšia v závislosti od sociálnych a hospodárskych podmienok, pôvodného stavu nehnuteľnosti a typu obnovy, ktorá sa má vykonať. Investičné potreby medzi občanmi EÚ nie sú rovnomerne rozložené, čiže dodatočné náklady vzniknú tým, ktorí vykonávajú významnú obnovu svojich budov, alebo sa zúčastňujú na transakciách s nehnuteľnosťami. Pri vysokých cenách ropy však budú mať tieto úvodné investície príťažlivú návratnosť.

Celkové výhody pre spoločnosť vzhľadom na zníženie spotreby energie a tým aj zníženie emisií CO2 a závislosti od dovozu energií, tvorbu pracovných miest, najmä na miestnej a regionálnej úrovni, pozitívne zdravotné účinky a produktivitu práce vysoko presahujú náklady analyzovaných opatrení.