[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV |

Brusel, 14.9.2006

KOM(2006) 496 v konečnom znení

SPRÁVA KOMISIE RADE, EURÓPSKEMU PARLAMENTU A EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU

Tretia správa o uplatňovaní smernice Rady o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa zodpovednosti za chybné výrobky (85/374/EHS z 25. júla 1985, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady č. 1999/34/ES z 10. mája 1999)

SPRÁVA KOMISIE RADE, EURÓPSKEMU PARLAMENTU A EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU

Tretia správa o uplatňovaní smernice Rady o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa zodpovednosti za chybné výrobky (85/374/EHS z 25. júla 1985, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady č. 1999/34/ES z 10. mája 1999) (Text s významom pre EHP)

OBSAH

1. ÚVOD 4

2. SÚVISLOSTI 4

3. UPLATŇOVANIE SMERNICE 85/374/EHS POČAS ROKOV 2001 – 2006 5

3.1. Rozhodnutie Rady z 19. decembra 2002 o zmene a doplnení smernice o zodpovednosti za chybné výrobky 5

3.2. Lovellsova správa (uverejnená v roku 2003) 6

3.3. Správa nadácie Rosselli (uverejnená v roku 2004) 6

3.4. Závery schôdzí s pracovnými skupinami (2003/2004) a závery z dotazníka pripraveného Európskou komisiou (2005/2006) 7

3.5. Rozsudky Súdneho dvora 8

4. ĎALŠIE AKTIVITY 8

5. ZÁVERY 11

ÚVOD

V súlade s článkom 21 smernice 85/374[1] („smernica“) musí Komisia pravidelne hodnotiť účinnosť právneho rámca o zodpovednosti za chybné výrobky. Prvú správu KOM(1995) 617 predložila v roku 1995. Zelenou knihou o zodpovednosti za chybné výrobky prijatou v júli 1999, KOM (1999) 396 konečné znenie, sa otvorilo druhé hodnotiace obdobie, ktoré viedlo k druhej správe uverejnenej 31. januára 2001, KOM (2000) 893 konečné znenie.

V tejto tretej správe sa zohľadňujú výsledky posledných dvoch štúdií vypracovaných pre Európsku komisiu[2], závery stretnutí so zainteresovanými stranami a ich odpovede v dotazníku zaslanom na konci roka 2005.

V tejto správe sa taktiež posudzuje otázka zodpovednosti dodávateľa tak, ako sa vyžaduje v rozhodnutí Rady z 19. decembra 2002 o zmene a doplnení smernice o zodpovednosti za chybné výrobky (2003/C 26/02).

V celkovom závere správy sa preukáže, že smernica funguje uspokojujúcim spôsobom a tak v súčasnosti nie sú potrebné žiadne zmeny a doplnenia. Rovnako potvrdí, že existujú určité okolnosti, v rámci ktorých uplatňovanie vnútroštátnych predpisov vedie k rôznym výsledkom, ale neovplyvňuje fungovanie vnútorného trhu. Európska komisia bude tieto okolnosti naďalej podrobne monitorovať.

SÚVISLOSTI

Smernicou 85/374/EHS o zodpovednosti za chybné výrobky sa v Spoločenstve od roku 1985 zaviedol princíp zodpovednosti bez zavinenia. Podľa neho musia všetci výrobcovia chybného výrobku nahradiť všetky škody na zdravotnom stave alebo majetku jednotlivcov nezáväzne od toho, či došlo alebo nedošlo k zanedbaniu na strane výrobcu. Smernicou 99/34/ES sa rozšírila pôsobnosť tohto druhu zodpovednosti za chybné výrobky na nespracované primárne poľnohospodárske výrobky.

Tieto právne predpisy sa uplatňujú na všetky výrobky, s ktorými sa obchoduje v Európskom hospodárskom priestore a ktoré sa priamo týkajú spotrebiteľov aj výrobcov. Vyváženým rozložením rizika medzi tieto dve skupiny sa tieto právne predpisy zameriavajú na zjednotenie záujmov spotrebiteľov s politikou jednotného trhu (menovite s voľnou výmenou tovarov a odstránením narúšania hospodárskej súťaže).

Smernica o zodpovednosti za chybné výrobky zahŕňa tieto hlavné prvky:

- zodpovednosť bez zavinenia výrobcu;

- dôkazné bremeno obete, pokiaľ ide o škodu, chybu a príčinné súvislosti medzi nimi;

- spoločnú a jednotlivú zodpovednosť všetkých prevádzkovateľov vo výrobnom reťazci s cieľom poskytnúť finančnú záruku na náhradu škôd;

- hranicu vo výške 500 eur, pokiaľ ide o náklady spojené so zámerom vyhnúť sa súdnemu sporu v prevažnej väčšine prípadov;

- oslobodenie výrobcu, pokiaľ dokáže prítomnosť určitých faktov jasne stanovených v smernici;

- časovo obmedzenú zodpovednosť na základe jednotných termínov;

- nelegálnosť doložiek obmedzujúcich alebo vynímajúcich zodpovednosť voči obeti.

S ohľadom na rôzne právne systémy sa smernicou povoľujú členským štátom odchýlky od spoločných pravidiel („možnosti“) v súvislosti s niektorými bodmi:

- neosloobodením výrobcu aj v prípade, že dokáže, že stav vedeckých a technických poznatkov v čase, keď sa výrobok uviedol do obehu nebol na takej úrovni, aby umožnil zistiť chybu;

- stanovením finančného stropu vo výške minimálne 70 miliónov eur na škody končiace smrťou alebo úrazom a spôsobené rovnakými predmetmi s rovnakou chybou.

UPLATŇOVANIE SMERNICE 85/374/EHS POČAS ROKOV 2001 – 2006

RADA A KOMISIA, AKO AJ NEFORMÁLNE PRACOVNÉ SKUPINY ZRIADENÉ KOMISIOU REALIZOVALI POčAS TOHTO OBDOBIA NIEKOľKO AKTIVÍT. RADA PRIJALA ROZHODNUTIE A KOMISIA POžIADALA O DVE šTÚDIE NA PREHODNOTENIE NIEKOľKÝCH ASPEKTOV DENNODENNEJ IMPLEMENTÁCIE SMERNICE. V ROKU 2003 BOLI ZRIADENÉ AJ DVE RÔZNE PRACOVNÉ SKUPINY S CIEľOM PREPOJIť NÁZORY UZNÁVANÝCH ODBORNÍKOV A AKADEMICKÝCH ZNALCOV.

V neposlednom rade je nutné zdôrazniť, že Európska komisia pokračuje v podrobnom monitorovaní procesu implementácie a uplatňovania smernice v EÚ. Smernica 85/374/EHS sa transponovala a uplatňuje sa v 25 členských štátoch.

Rozhodnutie Rady z 19. decembra 2002 o zmene a doplnení smernice o zodpovednosti za chybné výrobky [3]

V tomto rozhodnutí Rada zvážila, že je potrebné prehodnotiť, či by smernica nemala byť pozmenená tak, aby vnútroštátne pravidlá o zodpovednosti výrobcov vychádzali z rovnakého základu ako systém zodpovednosti výrobcov uvedený v smernici.

Lovellsova správa (uverejnená v roku 2003)

Táto štúdia bola vypracovaná v mene Európskej komisie s cieľom analyzovať a porovnať praktické dôsledky rôznych systémov uplatňovaných v členských štátoch Európskej únie, pokiaľ ide o procesné stránky nárokov na odškodnenie za chybné výrobky.

Správa po prvý krát poukázala na spoločnú skúsenosť takmer všetkých členských štátov v súvislosti s používaním smernice. V celkovom závere správy sa uvádza, že smernicou možno poskytnúť spoločnú úroveň ochrany spotrebiteľov a spoločný základ pre zodpovednosť výrobcov minimálne v rozsahu jej jednotnej implementácie a výkladu. Výskum takisto poukázal na dominantný (i ked nie univerzálny) pohľad, podľa ktorého smernica a systém zodpovednosti za chybné výrobky, ktorej je súčasťou, celkovo vytvára náležitú rovnováhu medzi záujmami výrobcov/dodávateľov a spotrebiteľov. Uvádza sa v nej tiež, že žiadna zo zainteresovaných strán nepožiadala o zásadnú zmenu smernice. V skutočnosti mnohí (najmä výrobcovia a poisťovatelia) pokladali vývin vo všeobecnejších oblastiach, ako je prístup k spravodlivosti, procesné reformy a zaznamenané zmeny v oblasti odškodnenia za riziko narušujúce prevládajúcu rovnováhu.

Je vhodné spomenúť, že i napriek tomu, že podľa väčšiny zástupcov spotrebiteľov a menšiny iných účastníkov smernica nevytvorila náležitú rovnováhu, nepadla zmienka o žiadnom nedostatku. Neznevažuje to síce oprávnenosť vyslovených názorov, no zároveň je obťažné dôjsť k záveru, že je smernica poznačená výraznými nedostatkami v akomkoľvek dôležitom ohľade.

Všeobecné prijatie hlavných ustanovení smernice je výnimočným úspechom vzhľadom na rámec zavedených reforiem a kontroverznosť, ktorá obklopovala jej prijatie a implementáciu. Okrem toho výskum uskutočnený počas prípravy tejto správy ukázal, že v rámci EÚ neexistuje žiadna jasná a dôsledná požiadavka na zásadnú reformu smernice. V skutočnosti mnohí účastníci naliehali, aby k zmene vôbec nedošlo. Niektorí obzvlášť navrhli, že by bolo vhodnejšie počkať na výsledky vývoja v iných oblastiach, ktoré môžu mať vplyv na praktické fungovanie systémov zodpovednosti za chybné výrobky a ktoré môžu smernicu ovplyvniť. Môže ním byť vývoj na úrovni EÚ v oblastiach, akými sú nariadenie o bezpečnosti výrobkov, prístup k spravodlivosti a všeobecná ochrana spotrebiteľa.

Správa nadácie Rosselli (uverejnená v roku 2004)

Táto štúdia bola vypracovaná v mene Európskej komisie s cieľom analyzovať hospodársky vplyv doložky o vývojových rizikách (DVR), ako je stanovené v článku 7 písm. e) smernice 85/374/EHS o zodpovednosti za chybné výrobky. Táto doložka vyníma zodpovednosť za škodu spôsobenú chybou, ktorú nebolo možné v čase vývinu výrobku predvídať s ohľadom na stav vedeckých a technických poznatkov.

Výklad čl. 7 písm. e) bol problematický a na jednotlivých súdoch viedol k rôznym záverom: napríklad v prípadoch v súvislosti s infikovanou krvou: A vs. Národný transfúzny ústav (1999) anglický najvyšší súd vo veci krvi infikovanej hepatitídou typu C a Hartman vs. Stichting Sanquin Bloedvoorziening (1999) oblastný súd v Amsterdame vo veci HIV dospeli, ako sa zdá, k protichodným záverom.

DVR sa vymedzila s cieľom ustanoviť uspokojivý kompromis medzi potrebou stimulovať inováciu na jednej strane a oprávneným očakávaním spotrebiteľov, pokiaľ ide o bezpečnejšie výrobky, na strane druhej. Kľúčovým argumentom súčasnej rozpravy o DVR je utlmenie inovácie, ktoré by odstránenie tejto doložky spôsobilo.

Výsledky predstavené v tejto správe naznačujú, že často používané odôvodnenie v prospech doložky o vývojových rizikách, ktorá je dôležitým faktorom smernice pri dosahovaní rovnováhy medzi potrebou zachovania inovačných stimulov a záujmami spotrebiteľov, je dobre podložené a zakladá sa na tomto:

- DVR ochraňuje inovačné stimuly znižovaním rizík spojených s inováciou tým, že neodkláňa zdroje z výskumu a vývoja na poistnú politiku a podnecuje spoločnosti zjednotiť úroveň svojich znalostí;

- DVR je pravdepodobne kľúčovým faktorom pri určovaní relatívnej stability poistných nákladov pre prípady zodpovednosti za chybné výrobky v európskom priemysle a udržovaní počtu súdnych sporov na rozumnej úrovni;

- v rámci prísneho režimu zodpovednosti by bolo pre spoločnosti v oblasti vyspelej techniky / vysokej rizikovosti veľmi ťažké dosiahnuť rozumnú poistnú zmluvu pokrývajúcu ich vývojové riziká.

Kombinácia týchto faktorov viedla nadáciu Rosselli k záveru, že náklady výrobcov na inováciu v rámci prísneho prostredia zodpovednosti by boli príliš vysoké a z dlhodobého hľadiska by ovplyvnili spotrebiteľov. V skutočnosti sa Lovellsova aj Rosselliova štúdia zhodujú v závere, že takáto ochrana by sa mala zachovať.

Závery schôdzí s pracovnými skupinami (2003/2004) a závery z dotazníka pripraveného Európskou komisiou (2005/2006)

Hospodársky a sociálny výbor vo svojom stanovisku v súvislosti so Zelenou knihou z roku 1999 navrhol vytvoriť priestor na monitorovanie fungovania smernice. Zriadili sa dve pracovné skupiny: jedna pozostávajúca z odborníkov vymenovaných národnými orgánmi a druhá pozostávajúca zo zainteresovaných strán. Komisii pomáhajú pri nepretržitom prehodnocovaní existujúcich právnych predpisov v oblasti zodpovednosti za chybné výrobky. Ústrednou témou prvých schôdzí boli prevažne výsledky dvoch štúdií vypracovaných v mene Komisie („Lovellsova štúdia“ a "Rosselliova štúdia“).

Zainterestované strany a odborníci vo všeobecnosti podporujú zachovanie rovnováhy medzi konkurečnými záujmami, ktorá sa prostredníctvom smernice zaviedla. Nebola predložená žiadna požiadavka na jej zásadnú reformu. Niektorí členovia však vyjadrili svoje znepokojenie, pokiaľ ide o odlišné výklady národných súdov v súvislosti s určitými ustanoveniami smernice, čo z ich pohľadu môže narušiť hospodársku súťaž medzi členskými štátmi. Všetci účastníci sa zhodli, že rozhodujúcu pomoc pri odstraňovaní týchto nedostatkov môžno očakávať od judikatúry Európskeho súdneho dvora, ktorý národné súdy stále častejšie žiadajú o predbežné rozhodnutia.

Na druhej strane, na konci roka 2005 sa Európska komisia prostredníctvom dotazníka informovala, či si členovia uvedených pracovných skupín myslia, že od roku 2001, kedy bola správa publikovaná, došlo k nejakým zásadným zmenám.

Väčšina zainteresovaných strán a národných odborníkov považuje smernicu za pozitívnu a prospešnú pre spotrebiteľov. Prevažná väčšina prijatých odpovedí naznačila neprítomnosť zásadnej zmeny v právnych predpisoch EÚ od roka 2001. Väčšinu účastníkov môžno označiť za „všeobecne spokojnú so súčasnou situáciou“ a mnohí z nich nevidia dôvod na zmenu a doplnenie smernice[4]. Jediným bodom znepokojenia je hranica vo výške 500 eur, v súvislosti s ktorou si niektorí vyžiadali objasnenia, zatiaľ čo iní jej zrušenie. Môže to byť témou, od ktorej sa bude odvíjať ďalšia rozprava a monitorovanie.

Rozsudky Súdneho dvora

Pokiaľ ide o smernicu 85/374/EHS, od roka 2001 do vypracovania tejto správy vyniesol Súdny dvor rozsudky v deviatich rôznych prípadoch.

Súdny dvor objasnil výklad pojmu „škoda“ v prípade Veedfald (C-203/99); poukázal na niektoré otázky transpozície do vnútroštátnych opatrení v prípadoch proti Francúzsku (C-52/00), Grécku (C-154/00) a Španielsku (C-183/00); rovnako v prípade Skov Æg (C-402/03) a vymedzil pojem „ uviesť do obehu “ v prípade Declan O´Byrne (C-127/04).

Na záver, v jednom zo svojich najdôležitejších rozsudkov[5] v súvislosti s touto otázkou Súdny dvor zdôraznil aj fakt, že „...hranice stanovené právnymi predpismi Spoločenstva v rámci rozsahu smernice sú výsledkom komplexného vyvažovania rozličných záujmov.“ Ako vyplýva z prvého a deviateho odôvodnenia v preambule smernice, tieto záujmy zahŕňajú zaručenie nenarušenia hospodárskej súťaže, uľahčenie obchodu v rámci vnútorného trhu, ochranu spotrebiteľa a zabezpečenie správneho výkonu spravodlivosti“. V súlade s týmto rozhodnutím Európska komisia pripomína, že zakladajúcimi princípmi smernice 85/374/EHS sa dosahuje krehká rovnováha medzi záujmami žalobcov, výrobcov a ich poisťovateľov. Posunutie alebo odstránenie týchto princípov, akými sú príčinné súvislosti – článok 4, doba premlčania – články 10 a 17, výnimka vývojového rizika – článok 7, by spôsobilo narušenie tejto rovnováhy medzi zainteresovanými stranami, čo by viedlo k nepriaznivým hospodárskym vplyvom a zníženiu úrovne ochrany spotrebiteľa.

Jednou z najdôležitejších priorít Európskej komisie je teda pokračovať v dôkladnom monitorovaní vývoja judikatúry a praktického fungovania systémov zodpovednosti za chybné výrobky.

ĎALŠIE AKTIVITY

Určité aspekty smernice týkajúce sa ochrany spotrebiteľov a fungovania vnútorného trhu vyžadujú nepretržité monitorovanie a mohli by byť predmetom aj ďalšieho objasnenia. Rozdiely vo výklade týchto pojmov národnými súdmi môžu niekedy viesť k nesúladu v právnom uplatňovaní určitých aspektov tejto smernice v členských štátoch, avšak neexistujú dostatočné dôkazy, že tieto rozdiely vytvárajú zásadné prekážky v obchode alebo narúšajú hospodársku súťaž v EÚ[6].

V tomto štádiu je nutné poznamenať, že už v Lovellsovej správe bolo zdôraznené, že smernicou sa naplno nezosúlaďujú právne predpisy v súvislosti so zodpovednosťou za chybné výrobky naprieč EÚ a tak spotrebitelia a výrobcovia/dodávatelia v členských štátoch nemôžu za podobných okolností očakávať rovnaké výsledky. V skutočnosti, v čase prijatia bolo zámerom smernice zabezpečiť limitované zosúlaďovanie a súčasne „[otvoriť] cestu k väčšiemu zosúlaďovaniu“. Napriek tomu, zohľadňujúc závery správy, celkové zosúladenie v najširšom význame je nielen nerealistické, ale aj nepotrebné z pohľadu obmedzeného vplyvu (v prípade, že existuje) na vnútorný trh.

Vzhľadom na uvedené Európska komisia navrhuje dôkladné a pravidelné monitorovanie v oblastiach týchto právnych pojmov:

- dôkazné bremeno (čl. 4);

Otázky v súvislosti s dôkazným bremenom si zachovávajú dávku kontroverznosti a reálnej praktickej dôležitosti. Na strane niektorých zástupcov spotrebiteľov naďalej prevláda pocit, že spotrebitelia sú nespravodlivo znevýhodnení bremenom dokazovať chybu a/alebo príčinné súvislosti v nárokoch o odškodnenie v rámci zodpovednosti za chybné výrobky. Znepokojenie vyplýva hlavne zo zistených ťažkostí pri dokazovaní nároku na odškodnenie kvôli nedostatku právnych alebo iných zdrojov, ktoré sú nevyhnutné na ich správne preskúmanie, alebo z chýbajúceho prístupu ku kľúčovým informáciám. Tieto problémy sa považujú za mimoriadne vážne v prípade vysoko technických výrobkov alebo údajných závažných zranení.

Na druhej strane sú výrobcovia a poisťovatelia znepokojení, že akákoľvek úľava pravidiel týkajúca sa dôkazného bremena by mohla podnietiť „neopodstatnené nároky na odškodnenie“. Dokonca niektorí výrobcovia navrhli väčšie požiadavky na žalobcov pri dosvedčovaní nárokov na odškodnenie v prvotných fázach súdneho riadenia.

Pri dokazovaní chyby v rôznych členských štátoch môžu žalobcovia čeliť rozdielnemu prístupu. Napríklad, v Portugalsku a Rakúsku existuje prezumpcia chyby v prípade nenaplnenia zmluvnej povinnosti, kde sa dôkazné bremeno o neprítomnosti chyby presúva na odporcu.

Národné súdy niektorých členských štátov odvodzujú existenciu chyby z faktu, že je výrobok chybný. Príklady takejto praxe boli nahlásené v prípade Holandska a Írska. V týchto prípadoch ide logicky o obrátenie dôkazného bremena, kde je na odporcovi, aby presvedčil súd, že chybu nespravil i napriek nevyhovujúcemu stavu výrobku. Týka sa to aj Dánska. Podobne najvyšší súd v Španielsku vyniesol mnoho rozsudkov, kde mal žalobca dokázať len chybu a príčinnú súvislosť medzi činnosťou odporcu a chybou; existencia chyby sa predpokladá, pokým odporca nedokáže vysokú úroveň primeranej starostlivosti. V mnohých prípadoch bude odporca zbavený obvinenia len v prípadoch, že dokáže zásah náhodnej okolnosti alebo force majeure , alebo exkluzívnu chybu žalobcu alebo tretej strany. V Taliansku v prípade zranenia sposôbeného „nebezpečnými“ predmetmi, odporca v snahe vyhnúť sa zodpovednosti niesol bremeno, aby dokázal, že všetky primerané opatrenia boli na mieste.

- pojem chyby (čl. 6);

Smernicou sa ustanovuje test „očakávania“ chyby – čo znamená, že výrobok sa považuje za chybný, pokiaľ nie je tak bezpečný, ako má osoba právo očakávať. Subjektívny charakter testu „očakávania“ naznačuje, že tento princíp nemožno presne vymedziť. Nastoľuje to niekoľko praktických otázok o veciach, napr. o vhodnosti vykonania analýzy rizika/výhod zo strany súdu pri prehodnocovaní, čo má osoba právo očakávať, a o rozsahu, do akého je skutočné počínanie výrobcu (ako je stupeň vykonanej/nevykonanej starostlivosti) v tomto kontexte relevantné. Tieto otázky sa objavili v nahlásených prípadoch, ale zatiaľ ich súdy v členských štátoch ešte neuzavreli. V uvedenom prípade A a iní vs. Národný transfúzny ústav sa anglický najvyšší súd, napríklad, vyjadril, že aktivity odporcu nie sú faktorom, ktorý by sa mal zohľadňovať pri posudzovaní závadnosti výrobku. V nasledovných prípadoch Sam Bogle a iní vs. McDonald's Restaurants Ltd však anglický najvyšší súd považoval kroky, ktoré podnikla spoločnosť McDonalds na vyškolenie pracovníkov v súvislosti s bezpečným podávaním horúcich nápojov zákazníkom, za relevantné.

Neistá je aj otázka v súvislosti s požiadavkami na dokázanie „chyby“. Zdá sa, že v niektorých prípadoch súdy rozhodli, že je dostatočné, ak žalobca podá dôkaz o zlyhaní výrobku a následnom zranení. V prípade rozhodnutom tribunálom prvého stupňa v Aix en Provence vo Francúzsku sa žalobca zranil, keď sklené okno na kozube explodovalo z neznámych príčin. Tribunál uviedol, že zákrok výrobku v čase poškodenia bol dostatočný a žalobca nemusel dokázať presnú príčinu nehody s cieľom preukázať chybu výrobku.

V podobnom prípade v Belgicku týkajúcom sa explózie fľaše s nealkoholickým nápojom nebol žalobca v súlade so smernicou požiadaný, aby dokázal „presnú povahu chyby, najmä pokiaľ ide o jej technické aspekty“.

Je to v protiklade s prístupom súdov Spojeného kráľovstva v prípade Richardson vs. LRC Products Ltd (o poškodení kondómu počas používania) a Foster vs. Biosil (o silikónovom implantáte prsníka, ktorý sa roztrhol in situ ). V oboch prípadoch výrobok zlyhal z neznámych príčin. Na rozdiel od rozhodnutí vo Francúzsku a Belgicku , súd v Spojenom kráľovstve v každom prípade rozhodol, že podľa smernice žalobca niesol bremeno dokázať charakter údajnej chyby a nie len závadnosť výrobku. Keďže žalobcovia neboli schopní dokázať príčinu zlyhania, nároky na odškodnenie neboli úspešné.

- obrana vývojových rizík (čl. 7 písm. e));

Podľa článku 15 ods. 1 písm. b) majú členské štáty možnosť vyňať obranu vývojových rizík z ich vykonávacích právnych predpisov, ale iba Fínsko a Luxembursko tak učinilo. I napriek tomu, že Súdny dvor ponúkol niekoľko vysvetlení o pôsobnosti obrany[7], jej presné vymedzenie je naďalej neisté. Zdá sa, že v skutočnosti existuje iba jeden nahlásený príklad, v ktorom sa obrana úspešne použila, konkrétne v prípade Sanquin Foundation v Holandsku. V tomto prípade sa dodávatelia krvi nakazenej vírusom HIV mohli brániť s odôvodnením, že v čase dodania neexistovala im dostupná vierohodná diagnostická skúška. Je však zaujímavé poznamenať, že v nasledujúcom prípade súd vo Veľkej Británii rozhodol, že obrana za podobných okolností nie je možná.

- minimálna hranica (čl. 9);

Toto ustanovenie podlieha v členských štátoch rôznym výkladom. Vo väčšine členských štátov vrátane Rakúska, Dánska, Fínska, Nemecka a Talianska sa hranica považuje za „odpočítateľnú“ položku, pričom sa hodnota škody udelená úspešnému žalobcovi (v prípade poškodenia majetku) znižuje o určitú sumu. V iných členských štátoch, akými sú Holandsko a Spojené kráľovstvo, sa hranica považuje za minimálnu hodnotu, a takto je celková hodnota škody návratná za predpokladu, že nárok na odškodnenie presahuje toto minimum. V Španielsku je suma vyjadrená vo vykonávacích právnych predpisoch uvedená ako odpočítateľná, ale v praxi ju súdy považujú za hranicu, ktorá sa od žiadneho vyrovnania nikdy neodpočítava.

Minimálna hranica je evidentne otázkou najmä vo Fínsku, kde niektorí účastníci navrhli, aby bola zrušená.

- obrana dodržiavania právnych predpisov;

Niektoré zainteresované strany a najmä zástupcovia farmaceutického priemyslu sa rozhodne vyslovili v prospech zavedenia obrany dodržiavania právnych predpisov, ktorá by sa uplatňovala na výrobky, ktorých bezpečnosť je dôkladne regulovaná, za predpokladu, že výrobok je v úplnom súlade s uplatniteľnými nariadeniami.

- nové výrobky, chyby na vzhľade a zlyhanie varovania.

Nietoré zainteresované strany, najmä výrobcovia, navrhli, že v súlade so smernicou je norma „prísnej zodpovednosti“ nevhodná na riešenie záležitostí v súvislosti so zodpovednosťou, ktorá vyplýva z chýb na vzhľade alebo zranení vyplývajúcich z „komunikačných chýb“, akou je zlyhanie varovania.

ZÁVERY

Po zohľadnení získaných informácií v súvislosti s uplatňovaním smernice Komisia v tomto štádiu nepokladá za potrebné predložiť návrh na jej zmenu a doplnenie. Presnejšie v súvislosti s rozhodnutím Rady z 19. decembra 2002 o zmene a doplnení smernice o zodpovednosti za chybné výrobky Európska komisia zastáva stanovisko, že ak rozhodnutie nadobudne platnosť, bude predstavovať odklon od cieľa o zosúladení zákonov o zodpovednosti za chybné výrobky v súlade so smernicou.

I napriek tomu by sa nemalo podceniť ďalšie zosúlaďovanie, ktoré možno dosiahnuť aj zriadením najvyššieho možného spoločného základu na výklad právnych konceptov tejto smernice. Je to možné dosiahnuť využitím:

- judikatúry Súdneho dvora Európskych spoločenstiev,

- kontrolnej sily Európskej komisie (hodnotením vnútroštátnych transponujúcich opatrení, možnosti začať konanie o porušení v prípade nesprávneho uplatňovania),

- nepretržitej analýzy v rámci pracovných skupín.

V tomto zmysle Komisia počas roka 2007 navrhuje pokračovať v hodnotení a rozpravách v rámci pracovných skupín, okrem iného uvádzajúcich pojmy uvedené v bode 4 vyššie („ďalšie aktivity“) s cieľom analýzovať existujúci právny rámec Spoločenstva, pokiaľ ide o zodpovenosť za chybné výrobky. S rastom skúseností pri uplatňovaní smernice, môžu existujúce nezrovnalosti vo fungovaní smernice medzi členskými štátmi nadobudnúť väčšiu praktickú dôležitosť; v tomto prípade Komisia zakročí.

V súlade s článkom 21 smernice Komisia musí Rade a Parlamentu predkladať pravidelné správy. Bude teda pokračovať v monitorovaní implementácie a dôsledkov smernice a hodnotiť prípadnú možnú potrebu na budúcu zmenu a doplnenie vo svojej nasledujúcej správe o uplatňovaní smernice 85/374/EHS.

[1] Smernica Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa zodpovednosti za chybné výrobky (Ú. v. ES L 21, 7.8.1985, s. 29 – 33) zmenená a doplnená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 1999/34/ES z 10. mája 1999 (Ú. v. ES L 141, 4.6.1999, s. 20 – 21) a opravená korigendom (Ú. v. ES L 283, 6.11.1999, s. 20). Dátum implementácie smernice bol stanovený na 25. júla 1988.

[2] LOVELLS, Zodpovednosť za chybné výrobky v Európskej únii (Product liability in the European Union); 2003; a FONDAZIONE ROSSELLI, Analýza hospodárskeho vplyvu doložky o vývojových rizikách (Analysis of the Economic Impact of the Development Risk Clause), ako je stanovené v smernici 85/374/EHS o zodpovednosti za chybné výrobky; 2004.

[3] Rozhodnutie Rady z 19. decembra 2002 o zmene a doplnení smernice o zodpovednosti za chybné výrobky (Ú. v. C 26, 4.4.2003, s. 2 - 3).

[4] Napríklad, iba tri zainteresované strany nesúhlasia so súčasným znením čl. 7 písm. e) (doložka o vývojových rizikách); iba päť zaineteresovaných strán a jeden členský štát požiadali o zriadenie kompenzačného fondu s pôsobnosťou v celej EÚ.

[5] Rozsudok Súdneho dvora v prípade C-154/00 (Komisia európskych spoločenstiev vs. Grécka republika) z 25. 4. 2002, odsek 29.

[6] Ako je doslovne uvedené v závere č. 4 Lovellsovej správy.

[7] Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. mája 1997. Komisia európskych spoločenstiev vs. Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, prípad C-300/95. Správy Európskeho súdneho dvora 1997, strana I-0264.