OZNÁMENIE KOMISIE

Usmernenie k výkladu a uplatňovaniu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ o právach spotrebiteľov

(Text s významom pre EHP)

(2021/C 525/01)

OBSAH

ÚVOD 5

1. Rozsah pôsobnosti 6

1.1. Pojmy „obchodník“ a „spotrebiteľ“ 6

1.2. Pojem „zmluva“ 7

1.3. Zmluvy, na ktoré sa smernica vzťahuje 8

1.4. Zmiešané zmluvy 9

1.5. Rozdiel medzi digitálnymi službami a online digitálnym obsahom 10

1.6. Zmluvy za úhradu a zmluvy, v ktorých spotrebiteľ poskytuje osobné údaje 12

1.6.1. Zmluvy za úhradu 12

1.6.2. Zmluvy, v ktorých spotrebiteľ poskytuje osobné údaje 13

1.7. Zmluvy, na ktoré sa smernica nevzťahuje 14

1.7.1. Zmluvy o prenájme a stavebné zmluvy 14

1.7.2. Balíky cestovných služieb 15

1.7.3. Zmluvy uzatvárané za spoluúčasti predstaviteľa verejnej moci 16

1.7.4. Zmluvy o dodaní tovaru určeného na bežnú spotrebu 16

1.7.5. Osobná doprava 16

1.7.6. Automatizovaný predaj 17

1.7.7. Niektoré zmluvy týkajúce sa elektronických komunikácií 17

1.8. Prípadná výnimka v prípade zmlúv nízkej hodnoty uzatvorených mimo prevádzkových priestorov 18

1.9. Pravidlá pre verejné dražby 19

2. Zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov 19

2.1. Zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov obchodníka 19

2.2. Zmluvy uzatvorené po oslovení spotrebiteľa mimo prevádzkových priestorov 20

2.3. Zmluvy uzatvorené počas zájazdu usporiadaného obchodníkom 21

3. Informovanie spotrebiteľov 22

3.1. Všeobecné požiadavky 22

3.1.1. Úvod 22

3.1.2. Jasnosť informácií a prepojenie so smernicou o nekalých obchodných praktikách 22

3.1.3. Informácie, ktoré sú „už zrejmé z kontextu“ 23

3.1.4. Požiadavky na informácie v iných právnych predpisoch EÚ 23

3.1.5. Uloženie dodatočných požiadaviek na informácie 24

3.1.6. Výnimka pre každodenné transakcie 25

3.1.7. Záväzný charakter predzmluvných informácií 25

3.1.8. Dodatočné jazykové požiadavky 25

3.1.9. Dôkazné bremeno 26

3.2. Spoločné požiadavky na zmluvy uzavreté v prevádzkových priestoroch a zmluvy uzavreté na diaľku/zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov 26

3.2.1. Hlavné vlastnosti 26

3.2.2. Totožnosť obchodníka a jeho kontaktné údaje 27

3.2.3. Cena 30

3.2.4. Dodanie a plnenie zmluvy 31

3.2.5. Podmienky týkajúce sa platby 32

3.2.6. Záruky a popredajný servis 32

3.2.7. Dĺžka trvania zmluvy a vypovedanie zmluvy 34

3.2.8. Funkčnosť, kompatibilita a interoperabilita 34

3.3. Dodatočné požiadavky na zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov a na zmluvy uzavreté na diaľku 36

3.3.1. Personalizovaná cena 36

3.3.2. Náklady na používanie prostriedkov komunikácie na diaľku 36

3.3.3. Zálohy a finančné záruky 37

3.3.4. Mechanizmy nápravy mimosúdnou cestou 37

3.4. Dodatočné požiadavky pre online trhy 38

3.4.1. Kritériá určujúce poradie 38

3.4.2. Postavenie druhej zmluvnej strany 40

3.4.3. Informácie o neuplatniteľnosti spotrebiteľského práva EÚ 40

3.4.4. Rozdelenie povinností súvisiacich so zmluvou 41

3.4.5. Možnosť uložiť dodatočné požiadavky na informácie 41

4. Osobitné požiadavky na zmluvy uzavreté na diaľku 42

4.1. Vymedzenie pojmu zmluva uzavretá na diaľku 42

4.2. Predzmluvné informácie: 43

4.2.1. Informácie, ktoré je potrebné poskytnúť bezprostredne pred podaním objednávky 43

4.2.2. Tlačidlo na potvrdenie objednávky 44

4.2.3. Informácie o obmedzeniach týkajúcich sa dodávky a platobných prostriedkoch 44

4.2.4. Zmluvy uzavreté prostredníctvom prostriedkov komunikácie na diaľku s obmedzeným časom alebo priestorom 45

4.3. Zmluvy uzavreté telefonicky 46

4.4. Potvrdenie zmluvy 47

5. Právo na odstúpenie od zmluvy 49

5.1. Výpočet lehoty na odstúpenie od zmluvy 49

5.1.1. Úvod 49

5.1.2. Začiatok plynutia lehoty na odstúpenie od zmluvy 50

5.2. Informácie o práve na odstúpenie od zmluvy 51

5.3. Uplatnenie práva na odstúpenie od zmluvy 52

5.4. Dôsledky odstúpenia od zmluvy, pokiaľ ide o údaje 53

5.5. Právo na odstúpenie od zmluvy v súvislosti s tovarom 54

5.5.1. Viac druhov tovaru alebo chybný tovar 54

5.5.2. Vrátenie tovaru 54

5.5.3. Vrátenie platieb prijatých od spotrebiteľa 55

5.5.4. Zodpovednosť spotrebiteľa za nesprávne zaobchádzanie s tovarom 56

5.5.5. Riziko pri vrátení tovaru obchodníkovi 58

5.6. Právo na odstúpenie od zmlúv o dodávaní služieb a poskytovaní verejných služieb 58

5.6.1. Súhlas spotrebiteľa s okamžitým plnením 58

5.6.2. Povinnosť spotrebiteľa týkajúca sa kompenzácie 60

5.7. Právo na odstúpenie od zmlúv o dodávaní online digitálneho obsahu 61

5.8. Dôsledky neinformovania o práve na odstúpenie od zmluvy 62

5.8.1. Dôsledky týkajúce sa tovaru 63

5.8.2. Dôsledky v prípade služieb a verejných služieb 63

5.8.3. Dôsledky týkajúce sa online digitálneho obsahu 64

5.9. Ukončenie zmluvy po uplatnení práva na odstúpenie od zmluvy 64

5.10. Doplnkové zmluvy 65

5.11. Výnimky z práva na odstúpenie od zmluvy 65

5.11.1. Tovar alebo služby, ktorých cena závisí od kolísania cien na finančnom trhu 65

5.11.2. Tovar, ktorý je vyrobený podľa špecifikácií spotrebiteľa alebo jasne na mieru 66

5.11.3. Tovar, ktorý podlieha rýchlemu zníženiu kvality alebo skaze 67

5.11.4. Tovar zapečatený z dôvodu ochrany zdravia alebo z hygienických dôvodov 67

5.11.5. Tovar, ktorý sa neoddeliteľne zmieša s inými vecami 68

5.11.6. Zmluvy s konkrétnym dátumom alebo lehotou na plnenie 68

5.11.7. Opravy požadované spotrebiteľom 69

5.12. Regulačné možnosti v prípade nevyžiadaných návštev alebo zájazdov 69

5.12.1. Úvod 69

5.12.2. Predĺženie lehoty na odstúpenie od zmluvy 70

5.12.3. Odchýlky od výnimiek z práva na odstúpenie od zmluvy 71

6. Dodanie 71

7. Prechod rizika 72

8. Poplatky za použitie platobných prostriedkov 73

8.1. Úvod 73

8.2. Vymedzenie pojmu „poplatky“ 73

8.3. Vymedzenie pojmu „náklady“, ktoré znáša obchodník 74

8.3.1. Poplatok za obchodnícke služby a ostatné priame náklady 74

8.3.2. Všeobecné náklady na podnikanie 74

8.3.3. Oprávnené náklady, ktoré odôvodňujú poplatok za používanie platobných prostriedkov 74

8.4. Hotovostné platby v cudzej mene 75

9. Telefonická komunikácia 76

10. Doplnkové platby 77

11. Presadzovanie 77

11.1. Presadzovanie verejnoprávnymi a súkromnoprávnymi prostriedkami 77

11.2. Uplatňovanie voči obchodníkom so sídlom v tretích krajinách 78

11.3. Sankcie 79

11.3.1. Kritériá ukladania sankcií 79

11.3.2. Sankcie v kontexte koordinovaných postupov presadzovania práva podľa nariadenia o spolupráci v oblasti ochrany spotrebiteľa 80

PRÍLOHA 82

ÚVOD

Účelom smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ (1) o právach spotrebiteľov (ďalej len „smernica o právach spotrebiteľov“) je dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa v celej EÚ a prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu aproximáciou určitých aspektov zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa zmlúv uzavretých medzi spotrebiteľmi a obchodníkmi (2).

Účelom tohto oznámenia o usmernení (ďalej len „oznámenie“) je uľahčiť účinné uplatňovanie smernice. Cieľom tohto oznámenia je takisto zvýšiť informovanosť o smernici medzi všetkými zainteresovanými stranami, ako sú spotrebitelia, podniky, orgány členských štátov vrátane vnútroštátnych súdov, ako aj odborníci pracujúci v oblasti práva, v celej EÚ. Zahŕňa zmeny zavedené smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/2161 (3), pokiaľ ide o lepšie presadzovanie a modernizáciu predpisov Únie v oblasti ochrany spotrebiteľa, ktoré sa začnú uplatňovať 28. mája 2022. V časti tohto usmernenia sa preto uvažuje a hovorí o pravidlách, ktoré sa ku dňu vydania tohto oznámenia ešte nezačali uplatňovať. Príslušné oddiely a body sú jasne označené.

V oznámení sa zohľadňuje judikatúra Súdneho dvora Európskej únie (ďalej len „Súdny dvor“) týkajúca sa smernice, a to od začatia jej uplatňovania 13. júna 2014. Touto smernicou sa odo dňa začatia jej uplatňovania nahradila smernica Rady 85/577/EHS (4) na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES (5) o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku. V smernici o právach spotrebiteľov sa zachovávajú určité ustanovenia predchádzajúcich smerníc 85/577/EHS a 97/7/ES. Preto sa v tomto dokumente v náležitých prípadoch odkazuje aj na príslušnú judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa výkladu uvedených smerníc.

V oznámení sa neanalyzuje uplatňovanie smernice v jednotlivých členských štátoch ani rozhodnutí vnútroštátnych súdov či iných príslušných orgánov. Okrem rôznych informačných zdrojov, ktoré sú dostupné v členských štátoch, sú informácie o vnútroštátnych ustanoveniach, ktorými sa transponuje smernica, o judikatúre a právnickej literatúre dostupné v databáze spotrebiteľského práva prístupnej prostredníctvom portálu elektronickej justície (6).

Toto oznámenie je určené členským štátom EÚ a Islandu, Lichtenštajnsku a Nórsku ako signatárom Dohody o Európskom hospodárskom priestore (7) (EHP). Odkazy na EÚ, Úniu alebo jednotný trh by sa preto mali chápať ako odkazy na EHP alebo na trh EHP.

Toto oznámenie slúži len ako usmerňovací dokument – právne záväzné je len samotné znenie právnych predpisov EÚ. Každý záväzný výklad práva musí vychádzať zo znenia smernice a priamo z rozhodnutí Súdneho dvora. V tomto oznámení sa zohľadňujú rozhodnutia Súdneho dvora zverejnené do októbra 2021, pričom ďalší vývoj judikatúry Súdneho dvora sa nedá predvídať.

Názory vyjadrené v tomto oznámení nemôžu predurčovať stanovisko, ktoré by Európska komisia mohla zaujať pred Súdnym dvorom. Informácie obsiahnuté v tomto oznámení majú všeobecný charakter a nevzťahujú sa na žiadne konkrétne osoby ani konkrétne subjekty. Európska komisia ani žiadna osoba konajúca v mene Európskej komisie nie je zodpovedná za akékoľvek použitie týchto informácií.

Keďže toto oznámenie odráža súčasný stav v čase vypracovania, poskytnuté usmernenia sa môžu neskôr zmeniť.

1. Rozsah pôsobnosti

1.1. Pojmy „obchodník“ a „spotrebiteľ“

Ako sa stanovuje v článku 1, smernica o právach spotrebiteľov sa uplatňuje v prípade „zmlúv uzavretých medzi spotrebiteľmi a obchodníkmi“. Aby sa teda na zmluvu vzťahovala smernica, je potrebné preukázať, že jedna zmluvná strana je obchodník, ako sa vymedzuje v článku 2 ods. 2, a druhá zmluvná strana je spotrebiteľ, ako sa vymedzuje v článku 2 ods. 1.

Podľa článku 2 ods. 1 „spotrebiteľ“ je akákoľvek fyzická osoba, ktorá v zmluvách, na ktoré sa vzťahuje smernica, koná na účely, ktoré sa netýkajú jej obchodnej ani podnikateľskej činnosti, remesla ani povolania. Z tohto ustanovenia vyplýva, že na to, aby osoba patrila do rozsahu pôsobnosti tohto pojmu, musia byť splnené dve kumulatívne podmienky, a to konkrétne, že: i) osoba je fyzickou osobou a ii) osoba nekoná na profesionálne účely.

Ako bolo vysvetlené v odôvodnení 13, členské štáty môžu ponechať v platnosti alebo zaviesť vnútroštátne právne predpisy zodpovedajúce ustanoveniam smernice v súvislosti so zmluvami, ktoré nepatria do jej rozsahu pôsobnosti, napríklad rozšírením uplatňovania vnútroštátnych pravidiel aj na fyzické osoby, ktoré nie sú spotrebiteľmi v zmysle článku 2 ods. 1, alebo na právnické osoby, ako sú mimovládne organizácie, začínajúce alebo malé a stredné podniky.

V tejto súvislosti Súdny dvor vo veci C-329/19, Condominio di Milano, (8) potvrdil, že pojem „spotrebiteľ“ môže byť rozšírený vnútroštátnou judikatúrou v tom zmysle, že pravidlá na ochranu spotrebiteľa sa budú vzťahovať aj na zmluvu uzavretú medzi obchodníkom a právnym subjektom, ktorý nie je fyzickou osobou, ako je v talianskom práve condominio (spoločenstvo spoluvlastníkov).

Súdny dvor okrem toho rozhodol, že pojem „spotrebiteľ“ označuje fyzickú osobu, ktorá nekoná v rámci výkonu svojho podnikania alebo povolania (9). Toto druhé kritérium by sa malo vykladať v zmysle odôvodnenia 17, ktorým sa zavádza predpoklad „prevažujúceho použitia“: „[v] prípade dvojúčelovej zmluvy, ak sa zmluva uzatvorí na účely čiastočne v rámci a čiastočne mimo obchodnej činnosti príslušnej osoby a obchodný účel je obmedzený tak, aby neprevažoval v celkovom kontexte zmluvy , takáto osoba by sa tiež mala považovať za spotrebiteľa“.

V dôsledku toho by sa na fyzickú osobu, ktorá v zmluvách, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, koná na účely, ktoré sa primárne netýkajú jej obchodnej alebo podnikateľskej činnosti, remesla alebo povolania, takisto vzťahovalo vymedzenie pojmu „spotrebiteľ“. Takáto klasifikácia by mala byť založená na individuálnom posúdení (10).

„Obchodník“ je v článku 2 ods. 2 vymedzený ako fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorá koná „na účely, ktoré sa týkajú jej obchodnej alebo podnikateľskej činnosti, remesla alebo povolania“, alebo v mene, prípadne z poverenia obchodníka. Za obchodníka sa môžu považovať nielen osoby v súkromnom vlastníctve, ale aj osoby vo verejnom vlastníctve.

Súdny dvor vo veci C-105/17, Kamenova (11), uviedol, že pojem „obchodník“ je v smernici o právach spotrebiteľov aj v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES o nekalých obchodných praktikách (12) (ďalej len „smernica o nekalých obchodných praktikách“) definovaný takmer rovnakým spôsobom a musí sa preto vykladať jednotne. Súdny dvor vychádzajúc z judikatúry vypracovanej podľa smernice o nekalých obchodných praktikách vyložil pojem „obchodník“ tak, že sa vo všeobecnosti domnieva, že sa musí určiť vo vzťahu k zodpovedajúcemu pojmu, ktorý má však opačný význam, a tým je pojem „spotrebiteľ“. Spotrebiteľ sa vo vzťahu k obchodníkovi nachádza v znevýhodnenom postavení a musí byť považovaný za menej informovaného, hospodársky slabšieho a právne menej skúseného ako jeho zmluvný partner. Kvalifikácia za „obchodníka“ si vyžaduje individuálne posúdenie, pričom sa vezmú do úvahy tieto orientačné kritériá:

i. či bol predaj realizovaný systematicky;

ii. či bol predaj realizovaný s cieľom dosiahnuť zisk;

iii. či predajca disponoval informáciami a technickými špecifikáciami týkajúcimi sa výrobkov ponúkaných na predaj, ktoré spotrebiteľ nemusí mať k dispozícii a na základe ktorých by bol uvedený predajca v porovnaní so spotrebiteľom vo výhodnejšom postavení;

iv. či má predajca právne postavenie, ktoré mu umožňuje obchodovať;

v. do akej miery súvisí predaj s obchodnou činnosťou alebo povolaním predajcu;

vi. či je predajca platcom DPH;

vii. či predajca konajúci v mene alebo z poverenia určitého obchodníka alebo prostredníctvom inej osoby konajúcej v jeho mene alebo z jej poverenia dostával odmenu alebo podiel zo zisku;

viii. či predajca kupuje nový alebo použitý tovar na účely jeho ďalšieho predaja, čím tejto činnosti priznáva charakter pravidelnosti, opakovania a/alebo simultánnosti vo vzťahu k jeho obchodnej činnosti alebo povolaniu;

ix. či sú všetky predávané produkty rovnakého typu alebo rovnakej hodnoty a

x. či je ponuka zameraná na obmedzený počet produktov.

Súdny dvor zdôraznil, že tieto kritériá nie sú vyčerpávajúce ani výlučné, a v zásade splnenie jedného alebo viacerých z týchto kritérií samo osebe nie je dostatočné na kvalifikovanie osoby ako „obchodníka“. Samotná skutočnosť, že sa predaj uskutočňuje s cieľom dosiahnuť zisk alebo že fyzická osoba na on-line platforme súbežne zverejní určitý počet inzerátov, ktorými ponúka na predaj nový a použitý tovar, sama osebe nepostačuje na to, aby bolo možné túto osobu kvalifikovať ako „obchodníka“ (13).

V prípadoch, keď je zapojený sprostredkovateľ (napríklad online trh) alebo obchodník zastupujúci iného obchodníka, títo rôzni obchodníci by mali spotrebiteľovi objasniť, ktorý obchodník je zmluvnou stranou spotrebiteľa a aké sú príslušné úlohy a povinnosti týchto rôznych obchodníkov. Touto otázkou sa podrobne zaoberá oddiel 3.2.2.1.

V tejto súvislosti sa smernicou (EÚ) 2019/2161 zmenila smernica o právach spotrebiteľov tým, že sa zaviedla požiadavka pre prevádzkovateľov online trhov informovať spotrebiteľov o tom, či dodávateľ tretej strany koná ako „obchodník“ alebo „subjekt, ktorý nie je obchodníkom“ (partnerský spotrebiteľ), a to na základe vyhlásenia, ktoré daný dodávateľ, ktorý je treťou stranou, poskytne prevádzkovateľovi online trhu. Požiadavkami na informácie pre online trhy sa zaoberá oddiel 3.4.2.

1.2. Pojem „zmluva“

Spúšťacím faktorom pre uplatnenie smernice je ponuka na uzavretie zmluvy medzi obchodníkom a spotrebiteľom. V smernici sa nevymedzuje pojem „zmluva“ a nestanovujú sa v nej okolnosti, za ktorých sa zmluva, na ktorú sa smernica vzťahuje, považuje za uzavretú. Posúdiť, či je právny vzťah „zmluvou“, je úlohou vnútroštátnych súdov a orgánoch presadzovania práva v dotknutých členských štátoch. Podľa článku 3 ods. 5 smernice:

Článok 3 5. Táto smernica nemá vplyv na vnútroštátne všeobecné zmluvné právo, ako sú predpisy o platnosti, zostavení alebo účinku zmluvy, pokiaľ sa aspekty všeobecného zmluvného práva v tejto smernici neupravujú.

Touto smernicou napríklad nie sú dotknuté pravidlá vnútroštátneho zmluvného práva týkajúce sa prevodu zmluvných práv a povinností z jedného spotrebiteľa na druhého.

Treba uviesť, že jedna zmluva môže zahŕňať viacero položiek, a to tovar, ako aj položky digitálneho obsahu. Napríklad zmluva o jednom predplatnom sa môže v závislosti od jej podmienok vzťahovať na dodávanie celej škály digitálneho obsahu. V súlade s touto skutočnosťou by každé jednotlivé dodanie digitálneho obsahu na základe zmluvy, ak ide o zmluvu o predplatnom, nepredstavovalo novú zmluvu na účely smernice.

Súdny dvor sa vo veci C-922/19 (14), Stichting Waternet, zaoberal otázkou, či pokračujúca dodávka vody do bytu v prípade zmeny obyvateľa tohto bytu bez výslovnej žiadosti nového obyvateľa predstavuje „zotrvačný predaj“ v zmysle bodu 29 prílohy I k smernici o nekalých obchodných praktikách (čiernej listiny), z čoho by vyplývalo právo spotrebiteľa neplatiť za takúto dodávku v súlade s článkom 27 smernice o právach spotrebiteľov. V tejto veci bolo okrem iného potrebné určiť, či zmluvu možno považovať za zmluvu uzavretú medzi spoločnosťou distribuujúcou vodu a spotrebiteľom bez jeho výslovného súhlasu.

Súdny dvor uznal, že v prípade dodávky vody sa nemusí vždy vyžadovať existencia zmluvy. Právny vzťah medzi príslušným dodávateľom a spotrebiteľom môže byť takisto úplne upravený vnútroštátnou právnou úpravou, tak pokiaľ ide o dodávku vody [týmto] obchodníkom, ako aj o náklady spojené s týmto dodaním, ktoré znáša spotrebiteľ (15).

V prípade, že zmluva neexistuje, smernica sa na vzťah medzi dodávateľom a spotrebiteľom nevzťahuje. V každom prípade je naďalej rozhodujúca skutočnosť, či sa príslušný vzťah podľa platného vnútroštátneho práva považuje za „zmluvu“.

1.3. Zmluvy, na ktoré sa smernica vzťahuje

Smernicou sa upravujú určité aspekty zmlúv medzi obchodníkom a spotrebiteľom. Po prvé, rozlišuje sa v nej medzi jednotlivými zmluvami podľa okolností ich uzavretia:

1. zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov obchodníka (zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov);

2. zmluvy uzavreté pomocou prostriedkov komunikácie na diaľku – cez internet vrátane online trhov, prostredníctvom telefónu atď. (zmluvy uzavreté na diaľku) a

3. iné zmluvy, než sú zmluvy uzavreté na diaľku alebo zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov (spravidla ide o zmluvy uzavreté v bežných kamenných predajniach, ďalej len zmluvy „uzavreté v prevádzkových priestoroch“).

V smernici sa ďalej rozlišuje medzi týmito druhmi zmlúv na základe ich predmetu:

1. kúpne zmluvy;

2. zmluvy o dodávaní služieb vrátane zmlúv o dodávaní digitálnych služieb;

3. zmluvy o dodávaní digitálneho obsahu nedodávaného na hmotnom nosiči (zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu) a

4. zmluvy na dodávky vody, plynu alebo elektriny, v ktorých ich predaj nie je obmedzený objemom ani stanoveným množstvom, alebo ústredného kúrenia (zmluvy o poskytovaní verejných služieb).

Kúpne zmluvy a zmluvy o dodávaní služieb sú vymedzené v článku 2 ods. 5 a 6 smernice. Zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu a zmluvy o poskytovaní verejných služieb nie sú výslovne vymedzené, ale v odôvodnení 19 sa uvádza, že na účely smernice nie sú klasifikované ako kúpne zmluvy ani ako zmluvy o dodávaní služieb.

Napriek tomu, že mnohé ustanovenia smernice sa vzťahujú všeobecne na všetky štyri druhy zmlúv, niektoré pravidlá sa uplatňujú len na konkrétny druh zmluvy. Jednotlivé zmluvy (pozri článok 9) majú najmä rôzne pravidlá pre výpočet obdobia, počas ktorého sa môže uplatniť právo na odstúpenie od zmluvy (pozri aj oddiel 5 o práve na odstúpenie od zmluvy).

V odôvodnení 19 sa takisto objasňuje, že v smernici sa digitálny obsah dodávaný na hmotnom nosiči považuje za „tovar“. Ako príklad sa v ňom uvádza digitálny obsah dodávaný na CD alebo DVD, ale rovnaký prístup sa uplatňuje aj v prípade digitálneho obsahu dodávaného na iných nosičoch alebo na inteligentnom zariadení, ako je napríklad herná konzola s predinštalovanými hrami. Bez ohľadu na druh hmotného nosiča (16) sa na zmluvu o dodávaní takéhoto digitálneho obsahu vzťahujú pravidlá smernice o právach spotrebiteľov týkajúce sa práva na odstúpenie od zmluvy uplatniteľného na kúpne zmluvy (17).

Keďže vymedzenie kúpnej zmluvy (pozri ďalej) sa týka prevodu vlastníctva tovaru obchodníkom na spotrebiteľa (t. j. zmlúv medzi podnikom a koncovým zákazníkom), smernica sa nevzťahuje na zmluvy, na základe ktorých spotrebiteľ prevádza tovar na obchodníka, napríklad ojazdené vozidlo alebo šperky.

1.4. Zmiešané zmluvy

Článok 2 5. „kúpna zmluva“ je akákoľvek zmluva, na základe ktorej obchodník prevedie alebo sa zaviaže previesť vlastníctvo tovaru na spotrebiteľa, a to vrátane akejkoľvek zmluvy, ktorej predmetom je tovar aj služby; 6. „zmluva o dodávaní služieb“ je akákoľvek zmluva, ktorá nie je kúpnou zmluvou a na základe ktorej obchodník dodáva alebo sa zaviaže dodávať spotrebiteľovi službu vrátane digitálnej služby;

V praxi mnohé zmluvy uzavreté medzi obchodníkmi a spotrebiteľmi, na ktoré sa smernica vzťahuje, obsahujú prvky služieb aj tovaru. V týchto prípadoch je relevantná posledná časť vymedzenia pojmu podľa článku 2 ods. 5, pretože vymedzuje kúpnu zmluvu aj ako „akúkoľvek zmluvu, ktorej predmetom je tovar aj služby“.

Podľa vymedzenia pojmu v článku 2 ods. 5 je kritériom na klasifikovanie zmluvy ako „kúpnej zmluvy“prevod vlastníctva tovaru na spotrebiteľa. Ak je preto hlavným účelom zmluvy prevod vlastníctva určitého tovaru, mala by sa klasifikovať ako kúpna zmluva, aj keď zahŕňa aj súvisiace služby poskytované predávajúcim, ako je napríklad inštalácia, údržba alebo akékoľvek iné spracovanie, bez ohľadu na relatívnu hodnotu tovaru a služieb.

Príklady zmlúv, ktoré zahŕňajú tovar aj služby a mali by sa obvykle vzhľadom na svoj hlavný účel považovať za kúpne zmluvy:

— nákup novej kuchynskej linky vrátane jej montáže v byte spotrebiteľa,

— nákup špecifických konštrukčných prvkov, ako sú okná a dvere, vrátane ich inštalácie v dome spotrebiteľa,

— nákup mobilného smartfónu dodávaného s predplatenou elektronickou komunikačnou službou.

Ak prevod vlastníctva konkrétneho tovaru naopak nie je hlavným účelom zmiešanej zmluvy, zmluva by sa nemala považovať za kúpnu zmluvu.

Príklady zmlúv, ktoré zahŕňajú služby aj tovar a mali by byť vzhľadom na svoj hlavný účel klasifikované ako zmluvy o dodávaní služieb:

— zmluva o oprave, renovácii a výstavbe prístavku k budove (pozri odôvodnenie 26),

— zmluva o účasti na prednáške vrátane dodania pier a zakladačov pre účastníkov,

— zmluva o kurze odbornej prípravy vrátane dodania učebnice pre každého účastníka.

Tento výklad podporuje ustálená judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa voľného pohybu tovaru a slobody poskytovať služby, ktorá zostáva platná aj v kontexte tejto smernice.

Napríklad vo veci C-20/03, Marcel Burmanjer, Súdny dvor uviedol, že hospodárska činnosť by sa mala skúmať buď v kontexte voľného pohybu tovaru, alebo v kontexte slobodného poskytovania služieb, ak jedna z týchto slobôd „je celkom druhotná vo vzťahu k druhej a možno ju do nej zahrnúť“ (18).

Takisto to znamená, že zmiešaná zmluva by sa mala považovať za kúpnu zmluvu, ak z faktov vyplýva, že jej skutočným účelom je prevod vlastníctva tovaru:

— Ak napríklad predaj učebnice zohrával mimoriadne významnú úlohu v ponuke vzdelávacích kurzov daného obchodníka a v rámci komunikácie medzi stranami a ak táto učebnica mala značnú relatívnu hodnotu v porovnaní s celkovou cenou kurzu, zmluva môže byť na účely smernice klasifikovaná ako kúpna zmluva a nie ako zmluva o dodávaní služieb.

Na druhej strane aj keď je výsledkom zmiešanej zmluvy vytvorenie niečoho v hmotnej forme, mala by sa táto zmluva považovať za zmluvu o dodávaní služieb, pokiaľ je predmetom zmluvy duševná alebo kvalifikovaná služba a následné dodanie má len doplnkovú funkciu (19):

— Napríklad zmluva s architektom o vypracovaní návrhu domu a zmluva s advokátom týkajúca sa prípravy a podania žaloby sú zmluvami o dodávaní služieb, aj keď vedú k hmatateľným výsledkom (napr. stavebné plány, vyhlásenie alebo žiadosť). Podobne aj zmluva s umelcom o namaľovaní obrazu alebo zmluva s fotografom o svadobnom fotení sú zmluvami o dodávaní služieb.

Stručne povedané, každá zmiešaná zmluva by mala byť klasifikovaná na základe svojho skutočného hlavného účelu. Skutočnosť, že zmluva môže zahŕňať možnosť uzatvárania následných dohôd, by ako taká nemala meniť jej vlastnosti. Napríklad:

— Ak zmluva na prenájom tovaru zahŕňa iba možnosť prevodu vlastníctva, nie povinnosť, mala by sa na účely tejto smernice klasifikovať ako zmluva o dodávaní služieb.

Klasifikácia zmluvy buď ako kúpnej zmluvy, alebo ako zmluvy o dodávaní služieb určuje spôsob výpočtu lehoty na odstúpenie od zmluvy (článok 9). V prípade zmlúv o dodávaní služieb začína 14-dňová lehota na odstúpenie od zmluvy plynúť dňom uzavretia zmluvy. V prípade kúpnych zmlúv začína lehota na odstúpenie od zmluvy plynúť po doručení tovaru. Okrem toho sa niektoré ustanovenia smernice, napríklad články 18 a 20 týkajúce sa dodania a prechodu rizika, vzťahujú len na kúpne zmluvy.

Tá istá kúpna zmluva alebo zmluva o dodávaní služieb môže zahŕňať aj služby, ktoré sa v smernici neupravujú. Napríklad kúpna zmluva alebo zmluva o dodávaní služieb môže umožňovať uhradenie ceny v splátkach pri určitej úrokovej sadzbe. Takáto zmluva by takisto podliehala osobitným pravidlám upravujúcim finančné služby spotrebiteľom (20). Pravidlá týkajúce sa doplnkových zmlúv uvedené v článku 15 smernice by sa uplatňovali analogicky (pozri oddiel 5.10).

1.5. Rozdiel medzi digitálnymi službami a online digitálnym obsahom

V smernici (EÚ) 2019/2161 sa spresnilo vymedzenie pojmu „zmluva o dodávaní služieb“ obsiahnuté v smernici o právach spotrebiteľov tak, že zahŕňa aj zmluvy o dodávaní „digitálnych služieb“ (pozri vymedzenie v predchádzajúcom oddiele). Smernicou (EÚ) 2019/2161 sa okrem toho v článku 2 bode 16 zaviedlo vymedzenie pojmu „digitálna služba“, ktoré odkazuje na vymedzenie v článku 2 bode 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/770 o digitálnom obsahu (21) (ďalej len „smernica o digitálnom obsahu“).

V článku 2 smernice o digitálnom obsahu sa ustanovuje:

Článok 2 1. „digitálny obsah“ sú dáta, ktoré sa vyprodukujú a dodajú v digitálnej forme; 2. „digitálna služba“ je: a) služba, ktorá spotrebiteľovi umožňuje vytvárať, spracúvať alebo uchovávať údaje v digitálnej forme alebo mať k takýmto údajom prístup; alebo b) služba, ktorá umožňuje výmenu údajov v digitálnej forme alebo akúkoľvek inú interakciu s údajmi v digitálnej forme, ktoré nahráva alebo vytvára spotrebiteľ alebo iní používatelia uvedenej služby;

V odôvodnení 19 smernice o digitálnom obsahu sa objasňuje, že „s cieľom reagovať na rýchly technologický vývoj a udržanie nadčasového charakteru pojmu digitálny obsah alebo digitálna služba by sa táto smernica mala vzťahovať okrem iného na počítačové programy, aplikácie, video súbory, audio súbory, hudobné súbory, digitálne hry, elektronické knihy (e-knihy) alebo iné elektronické publikácie, ale aj digitálne služby […] vrátane softvéru ako služby , napríklad výmenu video súborov a audio súborov alebo hostiteľské služby pre iné súbory, textové editory alebo hry ponúkané v prostredí kumulovaných serverových výpočtov (cloud computing) a sociálnych médií.“ Je potrebné poznamenať, že zatiaľ čo druhý súbor príkladov patrí jednoznačne do kategórie digitálnych služieb, klasifikácia prvého súboru príkladov ako digitálneho obsahu alebo služieb závisí od spôsobu prenosu alebo prístupu, ako aj ďalších špecifík obchodného modelu.

V odôvodnení 30 smernice (EÚ) 2019/2161 sa uvádzajú podrobnejšie usmernenia týkajúce sa rozlišovania medzi zmluvami o dodávaní online digitálneho obsahu a zmluvami o dodávaní digitálnych služieb. Konkrétne „[m]edzi digitálne služby patria napríklad služby spoločného využívania videosúborov a zvukových súborov a iné hostiteľské služby, textové editovanie alebo hry ponúkané v rámci cloudu, cloudového úložiska, webmailu, sociálnych médií a cloudových aplikácií“. Naopak „[p]re mnohé zmluvy o dodávaní [online] digitálneho obsahu […] je typické jednorazové dodanie spotrebiteľovi konkrétneho digitálneho obsahu, ako napríklad konkrétneho hudobného alebo obrazového súboru“.

Digitálne služby sú teda napríklad:

— predplatné za úložisko fotografií spotrebiteľa na internete, za využívanie sociálnych sietí alebo internetových hlasových telefónnych či videotelefónnych služieb,

— predplatné týkajúce sa online meteorologických služieb alebo dopravných služieb,

— predplatné online novín/časopisov [pozri aj výnimku z práva na odstúpenie od zmluvy podľa článku 16 prvého odseku písm. j), ktorá sa vzťahuje na dodanie novín, ale nie na predplatné novín].

V odôvodnení 30 smernice (EÚ) 2019/2161 sa uznáva, že napriek tomu môže byť zložité rozlišovať medzi určitými druhmi online digitálneho obsahu a digitálnych služieb. Preto „[v] prípade pochybností , či ide o zmluvu o dodávaní služieb alebo zmluvu o dodávaní digitálneho obsahu, ktorý sa nedodáva na hmotnom nosiči, by sa mali uplatňovať pravidlá upravujúce právo na odstúpenie od zmluvy o dodávaní služieb.“

Rozlišovať medzi zmluvami o dodávaní online digitálneho obsahu a zmluvami o dodávaní digitálnych služieb je dôležité z dôvodu rôznych režimov práva na odstúpenie od zmluvy. Pravidlá týkajúce sa práva na odstúpenie od zmluvy v prípade zmlúv o dodávaní služieb v skutočnosti umožňujú spotrebiteľovi službu vyskúšať a v lehote 14 dní od uzavretia zmluvy sa rozhodnúť, či ju bude ďalej využívať alebo nie.

Naopak podľa článku 16 prvého odseku písm. m) právo na odstúpenie od zmluvy v prípade dodania online digitálneho obsahu nevzniká, ak sú splnené viaceré podmienky. V súlade so zmenami zavedenými smernicou (EÚ) 2019/2161 medzi tieto podmienky patrí, že plnenie zmluvy začalo s predchádzajúcim výslovným súhlasom spotrebiteľa a spotrebiteľ potvrdil, že mu tým zanikne právo na odstúpenie od zmluvy, a že obchodník poskytol potvrdenie o uzavretej zmluve (pozri aj oddiel 5.7).

Súdny dvor vo veci C-641/19, PE Digital, objasnil, že výnimka z práva na odstúpenie od zmluvy podľa článku 16 písm. m) smernice o právach spotrebiteľov uplatniteľná na zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu by sa mala vykladať reštriktívne (22). Táto vec sa týkala odstúpenia od zmluvy o predplatnom „premium“ na internetovej stránke na zoznámenie sa, ale až potom, ako spotrebiteľ vykonal osobnostný test, ktorým sa mu poskytol výber návrhov na zoznámenie sa na základe vlastného algoritmu.

Súdny dvor uviedol, že článok 16 písm. m) v spojení s článkom 2 ods. 11 smernice o právach spotrebiteľov sa musí vykladať tak, že vyhotovenie takéhoto osobnostného posudku nepredstavuje dodanie „digitálneho obsahu“. Súdny dvor takisto všeobecnejšie poznamenal, že vzhľadom na odôvodnenie 19 smernice internetovú službu, ktorá umožňuje spotrebiteľovi vytvárať, spracúvať alebo uchovávať údaje v digitálnej forme alebo mať k takýmto údajom prístup, ako aj umožňuje výmenu údajov v digitálnej forme alebo akúkoľvek inú interakciu s údajmi v digitálnej forme, ktoré nahráva alebo vytvára spotrebiteľ alebo iní užívatelia uvedenej služby, nemožno ako takú považovať za dodávanie „digitálneho obsahu“ v zmysle článku 16 písm. m) (23).

Napríklad poskytovanie videohier sa môže uskutočniť prostredníctvom zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu, ako aj zmluvy o dodávaní digitálnych služieb. Hry na stiahnutie, v prípade, že ich používanie nezávisí od nepretržitého zapojenia dodávateľa hier, sa za normálnych okolností kvalifikujú ako online digitálny obsah. Naopak online hry poskytované v prostredí cloudu sa kvalifikujú ako digitálne služby.

Mikrotransakcie vykonávané v rámci hier (nákupy v rámci aplikácie), ktoré zlepšujú herný zážitok príslušného používateľa, ako sú virtuálne položky, sa spravidla kvalifikujú ako zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu. Rovnako aj nákupy takého obsahu v rámci aplikácie, ktorý by sa mohol použiť mimo hry (napr. záznam z hry, ktorý sa dá stiahnuť alebo zdieľať na platforme na zdieľanie videí), spravidla predstavujú zmluvu o dodávaní online digitálneho obsahu. Naopak nákup prémiového obsahu, ktorým sa rozširuje online herné prostredie, predstavuje novú digitálnu službu, ktorá dopĺňa pôvodnú službu.

1.6. Zmluvy za úhradu a zmluvy, v ktorých spotrebiteľ poskytuje osobné údaje

Článok 3 smernice o právach spotrebiteľov, v ktorom sa vymedzuje jej rozsah pôsobnosti, bol zmenený smernicou (EÚ) 2019/2161. V zmenenom odseku 1 sa teraz ako podmienka pre uplatňovanie smernice stanovuje „úhrada ceny“.

Zároveň sa doplnil nový odsek 1a, ktorým sa rozširuje rozsah pôsobnosti smernice na zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu a na zmluvy o dodávaní digitálnych služieb, v ktorých spotrebiteľ poskytuje obchodníkovi osobné údaje (s uplatnením určitých výnimiek).

Článok 3 1. Táto smernica sa vzťahuje za podmienok a v rozsahu stanovenom v jej ustanoveniach na každú zmluvu uzatvorenú medzi obchodníkom a spotrebiteľom, podľa ktorej spotrebiteľ zaplatí alebo sa zaviaže zaplatiť cenu . Vzťahuje sa na zmluvy na dodávky vody, plynu, elektriny alebo ústredného kúrenia vrátane tých, ktoré sú zabezpečované verejnými poskytovateľmi, a to v rozsahu, v akom sa tieto komodity poskytujú na zmluvnom základe. 1a. Táto smernica sa vzťahuje aj na prípady, keď obchodník dodáva alebo sa zaväzuje dodať digitálny obsah, ktorý nie je dodávaný na hmotnom nosiči, alebo digitálnu službu spotrebiteľovi a ten poskytuje alebo sa zaväzuje poskytnúť obchodníkovi osobné údaje , okrem prípadov, keď osobné údaje, ktoré poskytol spotrebiteľ, spracúva obchodník výlučne na účely dodania digitálneho obsahu, ktorý sa nedodáva na hmotnom nosiči, alebo digitálnej služby v súlade s touto smernicou, alebo na to, aby obchodník mohol dodržiavať zákonné požiadavky, ktorým podlieha, pričom obchodník nespracúva uvedené údaje na žiadne iné účely.

1.6.1. Zmluvy za úhradu

Smernicou (EÚ) 2019/2161 sa zmenilo vymedzenie kúpnych zmlúv a zmlúv o dodávaní služieb uvedené v článku 2 ods. 5 a 6 smernice o právach spotrebiteľov, v ktorých sa už neodkazuje na spotrebiteľa, ktorý hradí „cenu“. S prihliadnutím na zmeny v článku 3 sa však na tieto zmluvy smernica naďalej vzťahuje len vtedy, ak spotrebiteľ musí uhradiť cenu (pokiaľ predmetom zmluvy o dodávaní služieb nie je digitálna služba – pozri ďalej).

„Úhrada ceny“ by sa mala chápať v širšom zmysle, pričom by mala zahŕňať aj nástroje s určitou konvertibilnou alebo peňažnou hodnotou (aj keď sa táto hodnota môže v priebehu času meniť), ako sú poukážky (24), darčekové poukazy, vernostné body, ako aj digitálne vyjadrenie hodnoty (25), ako sú elektronické poukážky, elektronické kupóny a virtuálne meny.

Smernica sa uplatňuje bez ohľadu na hodnotu transakcie, takže sa vzťahuje aj na predplatiteľské služby s nízkou hodnotou (napr. 5 EUR mesačne alebo ročne za prístup k prémiovému tovaru alebo ponukám). Smernica sa vzťahuje aj na zmluvy o dodávaní služieb vrátane zmlúv o dodávaní digitálnych služieb, ktoré zahŕňajú bezplatné skúšobné obdobie a po skončení skúšobného obdobia sa automaticky menia na platené zmluvy (pokiaľ spotrebiteľ neukončí zmluvu pred skončením skúšobného obdobia).

Ak je digitálna služba (jej limitovaná verzia) k dispozícii bezplatne a spotrebiteľ si môže následne zvoliť platenú (plnú) službu, uzavrú sa dve po sebe nasledujúce samostatné zmluvy. Smernica sa v tomto prípade bude vzťahovať na platenú zmluvu, pričom jej uplatniteľnosť na prvú zmluvu o bezplatnej (limitovanej) verzii digitálnej služby bude závisieť od toho, či spotrebiteľ poskytol osobné údaje za podmienok stanovených v článku 3 ods. 1a.

Smernica sa nevzťahuje na dary alebo služby, ktoré obchodník poskytuje bez úhrady ceny, t. j. „bezplatne“ (26).

1.6.2. Zmluvy, v ktorých spotrebiteľ poskytuje osobné údaje

Smernica sa vzťahuje na zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu a zmluvy o dodávaní digitálnych služieb, v rámci ktorých spotrebiteľ poskytuje obchodníkovi osobné údaje (27). V smernici o právach spotrebiteľov sa v tomto smere uplatňuje rovnaký prístup ako v smernici o digitálnom obsahu.

— Smernica o právach spotrebiteľov sa napríklad bude vzťahovať na zmluvy poskytujúce bezplatný prístup k online digitálnemu obsahu alebo digitálnym službám a keď spotrebiteľ súhlasí so spracovaním osobných údajov aj na marketingové účely.

Smernica o právach spotrebiteľov sa však rovnako ako smernica o digitálnom obsahu nevzťahuje na zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu a zmluvy o dodávaní digitálnych služieb, v ktorých sa osobné údaje spracúvajú len na účely plnenia zmluvy a dodržania právnych požiadaviek. V odôvodnení 34 smernice (EÚ) 2019/2161 sa objasňuje, že takéto právne požiadavky môžu zahŕňať napríklad registráciu spotrebiteľa z dôvodu bezpečnosti a na účely identifikácie, ak sa to výslovne vyžaduje podľa platných právnych predpisov.

V odôvodnení 35 smernice (EÚ) 2019/2161 sa okrem toho vysvetľuje, že smernica sa neuplatňuje na situácie, keď je spotrebiteľ bez uzavretia zmluvy s obchodníkom vystavený reklamám výlučne s cieľom získať prístup k digitálnemu obsahu alebo digitálnej službe (28).

Takisto sa v ňom objasňuje, že smernica sa neuplatňuje na situácie, keď obchodník zbiera iba metaúdaje, ako napríklad informácie týkajúce sa zariadenia alebo prehliadača spotrebiteľa („fingeprinting zariadenia“ alebo „fingeprinting prehliadača“) alebo históriu prehľadávania, s výnimkou prípadu, keď sa takáto situácia považuje za zmluvu podľa vnútroštátneho práva (29).

Ak zmluva zahŕňa spracovanie osobných údajov, obchodník musí plniť svoje povinnosti vyplývajúce zo spotrebiteľského práva a v rámci svojej funkcie prevádzkovateľa aj povinnosti vyplývajúce zo všeobecného nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/679 o ochrane údajov (30) (ďalej len „všeobecné nariadenie o ochrane údajov“). Oba právne rámce sa uplatňujú na vzťah medzi podnikom a koncovým zákazníkom súčasne a vzájomne sa dopĺňajú.

V prípade všetkých zmlúv, v ktorých spotrebiteľ poskytuje osobné údaje (bez ohľadu na to, či zahŕňajú platbu alebo nie), musí obchodník v momente získania osobných údajov informovať spotrebiteľa o účele spracovania týchto údajov. Prevádzkovateľ musí okrem toho preukázať, že spracúvanie osobných údajov je založené na jednom z právnych základov stanovených v článku 6 ods. 1 všeobecného nariadenia o ochrane údajov. „Zmluva“ [článok 6 ods. 1 písm. b) všeobecného nariadenia o ochrane údajov] je jedným z oprávnených právnych základov uvedenej smernice. Platí to však len v prípade spracúvania „nevyhnutného na plnenie zmluvy“, ktoré sa vykladá reštriktívne (31).

V prípade spracovateľských operácií, ktoré nie sú nevyhnutné na plnenie zmluvy, musí teda obchodník dodatočne vychádzať z iného oprávneného právneho základu pre spracúvanie podľa všeobecného nariadenia o ochrane údajov, napríklad zo slobodného a informovaného súhlasu spotrebiteľa [článok 6 ods. 1 písm. a)] (32). V súlade so všeobecným nariadením o ochrane údajov je súhlas spotrebiteľa platný, len ak bol slobodne daný, konkrétny, informovaný a jednoznačný. V kontexte zmluvného vzťahu môže byť súhlas poskytnutý slobodne, len ak nie je podmienený plnením zmluvy (článok 7 ods. 4 všeobecného nariadenia o ochrane údajov). Možnosť odvolať súhlas bez nepriaznivých následkov je preto základnou požiadavkou pre platnosť súhlasu (odôvodnenie 42 všeobecného nariadenia o ochrane údajov). Po odvolaní súhlasu už obchodník nemôže zákonne spracúvať osobné údaje, ktorých spracúvanie bolo založené na tomto súhlase.

V prípade spracovateľských operácií, ktoré nie sú nevyhnutné na plnenie zmluvy, musí teda obchodník – prevádzkovateľ zabezpečiť, aby existoval iný právny základ pre spracúvanie podľa všeobecného nariadenia o ochrane údajov. Naopak „zmluva“ v zmysle smernice o právach spotrebiteľov zahŕňa všetky práva a povinnosti zmluvných strán bez ohľadu na rozdielnosť právnych základov pre spracúvanie osobných údajov podľa všeobecného nariadenia o ochrane údajov.

Identifikácia spracovateľských operácií v kontexte zmlúv so spotrebiteľmi a správneho právneho základu podľa všeobecného nariadenia o ochrane údajov môže obchodníkovi pomôcť pochopiť, či sa na „zmluvu“, ktorú uzatvára so spotrebiteľom, vzťahuje smernica o právach spotrebiteľov. Keď v praxi obchodník musí pri spracúvaní osobných údajov spotrebiteľov vychádzať zo samostatného súhlasu spotrebiteľa alebo iného právneho základu podľa všeobecného nariadenia o ochrane údajov (okrem zákonných povinností), bude zmluva, v rámci ktorej sa toto spracúvanie uskutočňuje, podliehať požiadavkám smernice o právach spotrebiteľov.

1.7. Zmluvy, na ktoré sa smernica nevzťahuje

Ako bolo vysvetlené v predchádzajúcom oddiele, podľa zmeny zavedenej smernicou (EÚ) 2019/2161 v článku 3 smernice o právach spotrebiteľov sa smernica nevzťahuje na zmluvy, v prípade ktorých spotrebiteľ neuhrádza cenu, alebo na zmluvy o dodávaní online digitálneho obsahu alebo o dodávaní digitálnych služieb, ak spotrebiteľ neuhrádza cenu, ani neposkytuje obchodníkovi osobné údaje.

V článku 3 ods. 3 sa okrem toho uvádza zoznam konkrétnych kategórií zmlúv, ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice. Smernica sa napríklad nevzťahuje na zmluvy o finančných službách vrátane poistných a investičných služieb. Nevzťahuje sa ani na sociálne služby a služby zdravotnej starostlivosti, služby týkajúce sa hazardných hier, časovo vymedzené užívanie ubytovacích zariadení a súvisiace dovolenkové služby. Okrem toho sú v zásade vylúčené aj zmluvy o službách osobnej dopravy a zmluvy o balíkoch cestovných služieb (33), hoci v týchto prípadoch sa naďalej uplatňujú osobitné ustanovenia.

Podrobnejšie vysvetlenia sa uvádzajú v nasledujúcom texte. Všeobecným pravidlom je, že všetky výnimky sa musia vykladať reštriktívne (34).

1.7.1. Zmluvy o prenájme a stavebné zmluvy

Článok 3 3. Táto smernica sa nevzťahuje na zmluvy: e) o vytvorení, nadobudnutí alebo prevode nehnuteľného majetku alebo práv k nehnuteľnému majetku; f) o výstavbe nových budov, podstatnej prestavbe existujúcich budov a prenájme priestorov na obytné účely;

Výnimka podľa písmena e) sa týka všeobecnej kategórie nehnuteľného majetku vrátane pôdy, pričom písmeno f) sa týka budov.

Zatiaľ čo prenájom priestorov na obytné účely je vylúčený z rozsahu pôsobnosti smernice, na prenájom priestorov na iné účely ako na bývanie sa smernica vzťahuje. Je to vysvetlené aj v odôvodnení 26: „[…] Zmluvy o [dodávaní služieb], najmä tie, ktoré sa vzťahujú na výstavbu prístavkov k budovám (napríklad garáž alebo veranda) a na opravu a renováciu budov, ktoré nie sú podstatnou prestavbou, by mali patriť do rozsahu pôsobnosti tejto smernice rovnako ako zmluvy o [dodávaní služieb] realitného agenta a zmluvy o prenájme priestorov na iné účely ako na bývanie.“

— Napríklad prenájom parkovacej plochy alebo sály na usporiadanie oslavy podlieha tejto smernici.

Malo by sa rozlišovať medzi stavebnými zmluvami a zmluvami o dodávaní služieb týkajúcimi sa výstavby. Súdny dvor vo veci C-208/19, NK, uviedol, že výnimka podľa článku 3 ods. 3 písm. f) sa nevzťahuje na zmluvu uzavretú medzi architektom a spotrebiteľom, podľa ktorej sa architekt zaväzuje vypracovať návrh novostavby rodinného domu. Hoci návrh predchádza stavebným prácam, ide o samostatný proces, a v skutočnosti nie je isté, či sa dom vôbec postaví (35).

Okrem toho podľa článku 2 ods. 3 a 4 a článku 16 prvého odseku písm. c) nemožno takúto zmluvu v zmysle tohto posledného ustanovenia považovať za zmluvu o dodanie tovaru vyrobeného podľa špecifikácií spotrebiteľa alebo vyrobeného jasne na mieru. Hoci by sa návrhy mohli predložiť v hmotnej podobe na papieri alebo v podobe digitálneho obsahu, predmetom zmluvy je duševná služba – architektonický návrh, a následné dodanie má len doplnkovú funkciu (36).

Podľa uvedenej logiky by sa smernica o právach spotrebiteľov mala vzťahovať na zmluvy o službách, ktoré môžu súvisieť s výstavbou, ale predstavujú samostatný proces s nezávislým výsledkom, ako sú zmluvy uzavreté s geometrami, zmluvy na interiérový dizajn, krajinné plánovanie atď.

1.7.2. Balíky cestovných služieb

Článok 3 3. Táto smernica sa nevzťahuje na zmluvy: g) o balíkoch služieb vymedzených v článku 3 bode 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2302. Článok 6 ods. 7, článok 8 ods. 2 a 6 a články 19, 21 a 22 tejto smernice sa uplatňujú primerane na balíky služieb, ako sa vymedzujú v článku 3 bode 2 smernice (EÚ) 2015/2302, pokiaľ ide o cestujúcich v zmysle článku 3 bodu 6 uvedenej smernice;

Na zmluvy o balíkoch cestovných služieb, ako sú vymedzené v smernici Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2302 o balíkoch cestovných služieb (37), sa vzťahujú určité ustanovenia smernice, a to regulačná možnosť členských štátov stanoviť jazykové požiadavky týkajúce sa zmluvných informácií (článok 6 ods. 7); informácie, ktoré musia obchodníci poskytnúť spotrebiteľom bezprostredne pred uzavretím zmluvy elektronickými prostriedkami, a to aj o povinnosti spotrebiteľa zaplatiť (článok 8 ods. 2); regulačná možnosť členských štátov týkajúca sa potvrdenia ponuky v prípade uzatvárania zmlúv na diaľku prostredníctvom telefónu (článok 8 ods. 6); zákaz účtovania poplatkov za použitie platobných prostriedkov (článok 19); zákaz používať telefónne čísla spoplatnené vyššou ako základnou sadzbou (článok 21) a požiadavka získať výslovný súhlas spotrebiteľov v prípade dodatočných platieb (článok 22).

Treba uviesť, že smernicou o balíkoch cestovných služieb sa upravujú aj tzv. „spojené cestovné služby“ (38), ktoré zahŕňajú aspoň dva rôzne druhy cestovných služieb zakúpených na účely tej istej cesty alebo dovolenky, ktoré ale netvoria balík služieb (v zmysle uvedenej smernice), a vyplývajú z uzavretia samostatných zmlúv s jednotlivými poskytovateľmi cestovných služieb. V smernici o právach spotrebiteľov sa stanovujú požiadavky na predzmluvné informácie a táto smernica sa vzťahuje na jednotlivé zmluvy o dodávaní služieb, ktoré zahŕňajú spojenú cestovnú službu, pričom podliehajú obmedzeniam stanoveným v jej článku 3 ods. 3 a článku 16 prvom odseku písm. l). Napríklad v prípade zmlúv o službách osobnej dopravy sa budú uplatňovať len požiadavky podľa článku 8 ods. 2 a článkov 19, 21 a 22 (pre viac informácií pozri oddiel 1.7.5).

1.7.3. Zmluvy uzatvárané za spoluúčasti predstaviteľa verejnej moci

Článok 3 3. Táto smernica sa nevzťahuje na zmluvy: i) uzatvárané podľa práva členských štátov za spoluúčasti predstaviteľa verejnej moci, ktorý musí byť zo zákona nezávislý a nestranný a musí prostredníctvom vyčerpávajúceho právneho výkladu zabezpečiť, aby spotrebiteľ uzatvoril zmluvu až po dôkladnom uvážení z právneho hľadiska a po pochopení jej právneho rozsahu;

V smernici sa neurčujú predstavitelia verejnej moci uvedení v tomto ustanovení. Stanovujú sa v nej však kritériá, ktoré musia spĺňať, aby zmluva nepatrila do rozsahu pôsobnosti smernice. Táto výnimka sa vzťahuje len na zmluvy uzatvárané za spoluúčasti predstaviteľa verejnej moci (napríklad notára), na ktorého sa podľa vnútroštátnych právnych predpisov vzťahujú všetky podmienky uvedené v článku 3 ods. 3 písm. i):

— výnimka by sa napríklad nevzťahovala na zmluvu, v prípade ktorej predstaviteľ verejnej moci, ktorý musí byť zo zákona nezávislý a nestranný, iba overil totožnosť strán.

Na to, aby táto výnimka bola uplatniteľná, sa nezdá nevyhnutné, aby vnútroštátne právne predpisy vyžadovali, aby bola predmetná zmluva uzatvorená prostredníctvom predstaviteľa verejnej moci. Táto výnimka by mala platiť aj vtedy, ak jedna alebo obe zmluvné strany dobrovoľne požiadajú predstaviteľa verejnej moci o uzatvorenie svojej zmluvy (39).

1.7.4. Zmluvy o dodaní tovaru určeného na bežnú spotrebu

Článok 3 3. Táto smernica sa nevzťahuje na zmluvy: j) o dodaní potravín, nápojov a iného tovaru určeného na bežnú spotrebu v domácnosti, ktoré obchodník na častých a pravidelných obchôdzkach fyzicky dodáva spotrebiteľovi domov, na miesto bydliska alebo na pracovisko;

Táto výnimka si vyžaduje splnenie dvoch podmienok, a to:

a) že obchodník dodáva tovar na „častých a pravidelných obchôdzkach“ a

b) že tento tovar je určený na „bežnú spotrebu v domácnosti“.

Výslovný odkaz na dodanie na „pracovisko“ spotrebiteľa v tomto ustanovení naznačuje, že skutočná spotreba tovaru sa nemusí nevyhnutne uskutočniť doma.

1.7.5. Osobná doprava

Článok 3 3. Táto smernica sa nevzťahuje na zmluvy: k) o službách osobnej dopravy s výnimkou článku 8 ods. 2 a článkov 19, 21 a 22;

Smernicou (EÚ) 2019/2161 sa táto výnimka zmenila, čím sa článok 21 o požiadavke na „základnú sadzbu“ pre telefonickú komunikáciu po uzavretí zmluvy začal uplatňovať aj na osobnú dopravu (pre viac informácií pozri oddiel 9).

Súdny dvor vo veci C-583/18, DB Vertrieb, rozhodol, že táto výnimka sa nevzťahuje na predaj dopravných zľavových kariet, ktoré preto patria do rozsahu pôsobnosti smernice.

Súdny dvor kvalifikoval takýto predaj ako druh „zmluvy o dodávaní služieb“ s osobitným predmetom, ktorá nemá sama osebe priamo za cieľ umožniť uskutočnenie osobnej dopravy. Naopak zmluva, ktorej predmetom je poskytnúť spotrebiteľovi nárok na zníženie ceny pri neskoršom uzatvorení zmluvy o osobnej doprave, a zmluva o kúpe cestovného lístka predstavujú dve právne odlišné zmluvy, takže prvú z nich nemožno považovať za zmluvu, ktorá je neoddeliteľne spojená s druhou zmluvou. Nadobudnutie karty umožňujúcej jej držiteľovi získať zľavu z ceny pri kúpe cestovných lístkov totiž nevyhnutne neznamená neskoršie uzavretie zmluvy, ktorej predmetom je samotná osobná doprava ako taká (40).

1.7.6. Automatizovaný predaj

Článok 3 3. Táto smernica sa nevzťahuje na zmluvy: l) uzavreté prostredníctvom predajných automatov alebo automatizovaných prevádzkových priestorov;

Táto výnimka sa vzťahuje na zmluvy uzavreté za fyzickej prítomnosti spotrebiteľa a na mieste, kde sa tovar alebo služba predáva/poskytuje automatizovanými prostriedkami, ako sú predajné automaty, automatizované čerpacie stanice alebo parkovacie zariadenia.

1.7.7. Niektoré zmluvy týkajúce sa elektronických komunikácií

Článok 3 3. Táto smernica sa nevzťahuje na zmluvy: m) uzavreté s telekomunikačnými operátormi prostredníctvom verejných telefónnych automatov na účel ich využívania alebo na účel využívania len jedného pripojenia spotrebiteľa pomocou telefónu, internetu alebo faxu.

Týmto ustanovením sa z rozsahu uplatňovania smernice vynímajú dva druhy zmlúv.

Prvým druhom uvedeným v smernici o právach spotrebiteľov sú zmluvy uzavreté s poskytovateľmi elektronických komunikačných služieb prostredníctvom verejných telefónnych automatov na účel ich využívania. Pojem „verejný telefón na mince alebo karty“ znamená telefón prístupný širokej verejnosti, za ktorého použitie sa môže platiť mincami a/alebo kreditnými/debetnými kartami a/alebo predplatnými kartami, vrátane kariet s volacími kódmi (41).

— Keďže táto výnimka sa vzťahuje na zmluvy uzavreté „prostredníctvom“ verejných telefónnych automatov, mala by sa vzťahovať na prípady, v ktorých sa zmluva uzatvorí napríklad vkladaním mincí alebo vložením kreditnej karty do verejných telefónnych automatov s cieľom uskutočniť hlasový hovor alebo získať prístup k telefónnej informačnej službe alebo inej informačnej službe, ktorú ponúka ten istý operátor.

— Výnimka by sa nemala vzťahovať na zmluvy uzatvorené s prevádzkovateľmi verejných telefónnych automatov, napríklad na základe predchádzajúceho zakúpenia predplatenej telefónnej karty.

Druhá časť článku 3 ods. 3 písm. m) týkajúca sa zmlúv uzavretých na účel využívania „len jedného pripojenia“ spotrebiteľa má širší rozsah pôsobnosti. Na rozdiel od zmlúv uzavretých na účely využívania verejných telefónnych automatov nie je pre tento druh zmluvy uvedená žiadna strana, čo naznačuje, že sa nevzťahuje len na zmluvy s poskytovateľmi elektronických komunikačných služieb. Okrem toho tu nie je určený ani účel alebo obsah tohto druhu zmluvy.

Táto výnimka preto zahŕňa napríklad:

— zmluvu o použití bezdrôtového prístupového bodu pre jednu internetovú reláciu.

Táto výnimka by sa naopak nemala vzťahovať na zmluvy o elektronických komunikačných službách (42), ktoré sa vzťahujú na určité obdobie a/alebo objem použitia, napríklad:

— zmluvy uzavreté prostredníctvom predchádzajúceho zakúpenia predplatenej SIM karty na mobilné služby alebo prístupového kódu pre viacnásobné použitie alebo služby dlhodobého prístupu k wi-fi.

Táto výnimka sa vzťahuje aj na zmluvy uzavreté s poskytovateľmi služieb so zvýšenou sadzbou, t. j. služieb zaplatených prostredníctvom telefónneho účtu spotrebiteľa (43) v prípadoch, keď je zmluva uzavretá a súčasne v plnom rozsahu plnená prostredníctvom jediného uskutočneného hovoru alebo jedinej SMS zaslanej spotrebiteľom na číslo služby so zvýšenou sadzbou, napríklad:

— zavolanie na telefónnu informačnú službu alebo telefonické hlasovanie v rámci televízneho programu.

Smernica o právach spotrebiteľov sa naopak vzťahuje na zmluvy, v ktorých je hlasové volanie alebo zaslanie SMS na číslo služieb so zvýšenou sadzbou spôsobom uzavretia zmluvy a zaplatenia za zmluvu, ktorá sa vykonáva následne:

— napríklad zmluvy uzavreté prostredníctvom SMS zaslanej poskytovateľovi parkovacích služieb.

V týchto prípadoch musí obchodník informovať spotrebiteľa o nákladoch na hlasový hovor alebo SMS na číslo služieb so zvýšenou sadzbou, keďže tieto náklady budú predstavovať „cenu“ za dotknutú zmluvu v zmysle článku 6 ods. 1 písm. e). Okrem toho sa podľa článku 6 ods. 1 písm. f) smernice vyžadujú informácie o nákladoch na používanie prostriedku komunikácie na diaľku na účel uzavretia zmluvy, ktoré sú vyššie ako „základná sadzba“. Výklad pojmu „základná sadzba“ sa podrobnejšie rozoberá v oddiele 8.

Skutočnosť, že smernica sa na základe článku 3 ods. 3 písm. m) nevzťahuje na určité zmluvy týkajúce sa služieb so zvýšenou sadzbou, neznamená, že sa na ne nevzťahujú pravidlá na ochranu spotrebiteľa. Regulačný rámec EÚ pre elektronické komunikácie, najmä európsky kódex elektronických komunikácií [smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1972 (44)], umožňuje členským štátom a príslušným vnútroštátnym regulačným orgánom, aby prijali osobitné opatrenia na ochranu spotrebiteľov v súvislosti so službami so zvýšenou sadzbou. Niekoľko členských štátov následne zaviedlo dodatočné ochranné opatrenia v tejto oblasti, ktoré zahŕňali napríklad obmedzenia spotreby, povinnosť oznámiť cenu na začiatku hovoru atď.

1.8. Prípadná výnimka v prípade zmlúv nízkej hodnoty uzatvorených mimo prevádzkových priestorov

Článkom 3 ods. 4 sa umožňuje členským štátom neuplatňovať smernicu na zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov, v prípade ktorých platba, ktorú má spotrebiteľ uskutočniť, nepresahuje výšku 50 EUR alebo nižšiu hodnotu vymedzenú vo vnútroštátnych právnych predpisoch. Ak sa členský štát rozhodne využiť túto regulačnú možnosť, existuje riziko, že obchodníci budú smernicu obchádzať, pretože sa môžu rozhodnúť, že jednu zmluvu presahujúcu stanovenú prahovú hodnotu umelo rozdelia do niekoľkých zmlúv. Ako bolo vysvetlené v odôvodnení 28: „[…] Ak spotrebiteľ uzavrie súčasne dve alebo viacero zmlúv týkajúcich sa súvisiacich predmetov, na účely uplatňovania tejto prahovej hodnoty by sa mali brať do úvahy ich celkové náklady.“ Táto zásada sa vzťahuje:

— napríklad na predaj jednotlivých kníh trilógie na základe troch samostatných zmlúv alebo predaj páru náušníc na základe dvoch samostatných zmlúv uzavretých súčasne.

V prípade dlhodobých zmlúv (predplatných) je príslušnou sumou pre uplatnenie tejto výnimky celková suma, ktorú sa spotrebiteľ zaviaže zaplatiť pri uzavretí zmluvy, t. j. celková výška mesačných splátok alebo poplatkov počas dohodnutého zmluvného obdobia vrátane „období bez povinnosti platby“.

1.9. Pravidlá pre verejné dražby

Smernica sa vzťahuje na dražby, ktoré podliehajú osobitným pravidlám týkajúcim sa „verejnej dražby“ vymedzenej podľa článku 2 ods. 13 ako „spôsob predaja, pri ktorom obchodník ponúka tovar alebo služby spotrebiteľom, ktorí sa na dražbe osobne zúčastnia alebo majú možnosť sa na nej osobne zúčastniť , prostredníctvom transparentného konkurenčného ponukového konania uskutočneného dražobníkom, pričom vydražiteľ je zaviazaný tovar alebo služby kúpiť“.

V prípade verejných dražieb článok 6 ods. 3 umožňuje nahradiť totožnosť, kontaktné údaje a poštovú adresu podniku a miesta podnikania obchodníka predávajúceho tovar alebo služby údajmi licitátora. Okrem toho podľa výnimky uvedenej v článku 16 prvom odseku písm. k) neexistuje právo na odstúpenie od zmlúv uzavretých na verejnej dražbe.

Verejná dražba by spotrebiteľom mala umožniť osobnú účasť, aj keď je možné predkladať ponuky aj online alebo telefonicky. Na druhej strane by sa dražby online bez možnosti osobnej účasti nemali považovať za verejné dražby.

V odôvodnení 24 sa uvádza, že „[…] [p]oužívanie platforiem online, ktoré majú spotrebitelia a obchodníci k dispozícii, na účely dražby by sa v zmysle tejto smernice nemalo považovať za verejnú dražbu.“ Dražby online by preto mali v plnej miere podliehať smernici, napríklad pokiaľ ide o predzmluvné informácie, ktoré sa majú poskytnúť predtým, ako je spotrebiteľ viazaný zmluvou (ponukou), a pokiaľ ide o právo na odstúpenie od zmluvy.

— Príkladom obmedzení uvedenej výnimky je online platforma, ktorá ponúka spotrebiteľom na predaj rôzne položky, ako sú diely vozidla, malé stroje, nástroje, elektronika a nábytok. Aj keď sa transakcie môžu uzavrieť formou aukcie, v ktorej sa predajná cena tovaru určuje na základe ponúk vyšších ako vyvolávacia cena, nebudú sa kvalifikovať ako „verejná dražba“. Spotrebitelia by si tak zachovali právo stiahnuť ponuku, keď bola urobená v rámci podmienok stanovených v smernici o právach spotrebiteľov.

2. Zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov

2.1. Zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov obchodníka

Zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov sú vymedzené v článku 2 ods. 8 takto:

Článok 2 8. „zmluva uzatvorená mimo prevádzkových priestorov“ je akákoľvek zmluva medzi obchodníkom a spotrebiteľom: a) uzatvorená za súčasnej fyzickej prítomnosti obchodníka a spotrebiteľa na mieste, ktoré nie je prevádzkovým priestorom obchodníka; b) v prípade ktorej predložil ponuku spotrebiteľ za rovnakých okolností, aké sa uvádzajú v písmene a); [...]

Prevádzkové priestory sú vymedzené v článku 2 ods. 9 takto:

Článok 2 9. „prevádzkové priestory“ sú: a) akékoľvek nehnuteľné maloobchodné priestory, kde obchodník vykonáva trvalo svoju činnosť, alebo b) akékoľvek hnuteľné maloobchodné priestory, kde obchodník zvyčajne vykonáva svoju činnosť;

V odôvodnení 22 sa uvádzajú viaceré príklady toho, čo by sa malo považovať za „prevádzkové priestory“. Na jednej strane tento pojem zahŕňa „obchody, stánky alebo nákladné automobily, ako aj stánky na trhoch a veľtrhoch, ak slúžia ako stále alebo zvyčajné miesto podnikania obchodníka“.

Podobne by sa za prevádzkové priestory mali považovať maloobchodné priestory, v ktorých obchodník sezónne vykonáva svoju činnosť, napríklad počas turistickej sezóny v lyžiarskom alebo prímorskom stredisku, keďže v nich obchodník zvyčajne vykonáva svoju činnosť.

Na druhej strane miesta prístupné verejnosti, ako sú ulice, nákupné strediská, pláže, športové zariadenia a verejná doprava, ktoré obchodník využíva na svoje obchodné činnosti výnimočne, nie sú prevádzkovými priestormi. Ani súkromné obydlia alebo pracoviská (spotrebiteľov) by sa nemali považovať za prevádzkové priestory.

Zmluvy uzavreté počas návštevy obchodníka v obydlí spotrebiteľa alebo na jeho pracovisku sú zmluvami uzatvorenými mimo prevádzkových priestorov bez ohľadu na to, či spotrebiteľ o túto návštevu požiadal, alebo nie. Takýmto zmluvám uzatvoreným mimo prevádzkových priestorov môžu predchádzať prípravné kroky:

— Napríklad návšteva zástupcu obchodníka (technického pracovníka) v mieste bydliska spotrebiteľa s cieľom predať a zároveň nainštalovať vybavenie alebo zariadenie sa bude považovať za zmluvu o dodávaní služieb uzatvorenú mimo prevádzkových priestorov bez ohľadu na skutočnosť, že spotrebiteľ si takúto návštevu vopred vyžiadal (rezervoval) po osobnej návšteve predajne obchodníka.

— Naopak ak bola zmluva v skutočnosti uzavretá počas návštevy spotrebiteľa v predajni alebo na diaľku prostredníctvom komunikačných prostriedkov, následnou návštevou technického pracovníka na účely inštalácie nevyhnutného vybavenia v mieste bydliska spotrebiteľa by sa nezmenila kvalifikácia zmluvy na zmluvu uzatvorenú mimo prevádzkových priestorov.

Súdny dvor vo veci C-485/17, Verbraucherzentrale Berlin (45), potvrdil, že pojem „zvyčajne“ v zmysle článku 2 ods. 9 písm. b) treba chápať ako odkaz na „obvyklú povahu“, ktorú má v predmetných priestoroch výkon dotknutej činnosti. Uplatňovanie tohto pojmu si vyžaduje individuálne posúdenie, pričom sa zohľadní najmä druh predávaného tovaru alebo služieb a obchodné praktiky daného obchodníka.

Súdny dvor konkrétne riešil situáciu týkajúcu sa stánku, ktorý obchodník prevádzkuje na obchodnom veľtrhu a v ktorom každoročne vykonáva svoju činnosť počas niekoľkých dní. Súdny dvor rozhodol, že takýto stánok predstavuje „prevádzkové priestory“, ak vzhľadom na všetky faktické okolnosti, ktoré sprevádzajú tieto činnosti, a najmä vzhľadom na konkrétny dojem vyvolávaný dotknutým stánkom a na informácie poskytované v priestoroch samotného veľtrhu, spotrebiteľ, ktorý je riadne informovaný, primerane pozorný a obozretný, môže dôvodne očakávať, že tento obchodník tam vykonáva svoju činnosť a že ho osloví s cieľom uzavrieť zmluvu (46).

Súdny dvor okrem toho uznal, že jeho závery vo veci C-423/97, Travel-Vac, S.L., o výklade bývalej smernice Rady 85/577/EHS, sú naďalej relevantné. Súdny dvor v danom rozsudku konkrétne uviedol, že:

pokiaľ ide o otázku, či bola zmluva uzavretá mimo prevádzkových priestorov obchodníka, treba uviesť, že tento pojem sa týka priestorov, kde obchodník zvyčajne vykonáva svoju činnosť a ktoré sú jasne označené ako priestory na predaj verejnosti. (47)

Ak teda obchodník používa na predaj tovaru alebo služieb priestory, ktoré na takýto účel „bežne nepoužíva“ a ktoré nie sú jasne označené ako priestory na predaj verejnosti, zmluvy uzavreté so spotrebiteľmi budú pravdepodobne zmluvami uzatvorenými mimo prevádzkových priestorov.

— Napríklad predaj tovaru počas podujatí (kongresov, seminárov, večierkov atď.) organizovaných v reštauráciách, kaviarňach alebo hoteloch prenajatých na účely príslušného podujatia bude pravdepodobne zmluvou uzatvorenou mimo prevádzkových priestorov.

Klasifikácia zmluvy ako zmluvy uzatvorenej mimo prevádzkových priestorov závisí od okolností uzavretia danej zmluvy. Obchodník si bude vedomý povahy svojej činnosti a mal by konať podľa pravidiel upravujúcich buď zmluvy uzavreté v prevádzkových priestoroch, alebo zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov. Akékoľvek spory napríklad o tom, či bolo právo na odstúpenie od zmluvy uplatniteľné, pretože zmluva sa mala považovať za zmluvu uzatvorenú mimo prevádzkových priestorov, sa budú musieť posudzovať v každom prípade individuálne.

2.2. Zmluvy uzatvorené po oslovení spotrebiteľa mimo prevádzkových priestorov

Článok 2 8. „zmluva uzatvorená mimo prevádzkových priestorov“ je akákoľvek zmluva medzi obchodníkom a spotrebiteľom: [...] c) [...]uzatvorená v prevádzkových priestoroch obchodníka alebo prostredníctvom prostriedkov komunikácie na diaľku hneď po tom, ako bol spotrebiteľ osobne a individuálne oslovený na mieste, ktoré nie je prevádzkovým priestorom obchodníka, za súčasnej fyzickej prítomnosti obchodníka a spotrebiteľa, alebo […]

Ustanovenie článku 2 ods. 8 písm. c) je ďalším príkladom zmlúv uzatvorených mimo prevádzkových priestorov. Pojem „osobne a individuálne oslovený“ v tomto ustanovení by sa mal vzťahovať na ponuky a podobnú obchodnú komunikáciu (bez ohľadu na ich právnu klasifikáciu), ktoré sú bezprostredne potom formalizované ako zmluvy v prevádzkových priestoroch obchodníka alebo prostredníctvom akýchkoľvek prostriedkov komunikácie na diaľku.

Aby sa toto ustanovenie uplatňovalo, ponuka obchodníka by mala byť určená konkrétnemu spotrebiteľovi, napríklad:

— Zástupca obchodníka osloví konkrétneho spotrebiteľa na ulici s ponukou predplatného mesačníka a okamžite podpíšu zmluvu v neďalekých prevádzkových priestoroch obchodníka.

— Naopak samotná distribúcia reklamných letákov na ulici v blízkosti priestorov obchodníka bez individuálneho zacielenia na jednotlivých spotrebiteľov by sa na účely tohto ustanovenia nepovažovala za „osobné a individuálne“ oslovenie spotrebiteľa.

Na to, aby sa toto ustanovenie uplatňovalo, by sa navyše zmluva mala uzatvoriť ihneď. Zmluva by nebola uzavretá okamžite, ak by spotrebiteľ opustil priestory obchodníka po tom, ako bol do nich pozvaný, a vrátil sa neskôr z vlastnej iniciatívy, napríklad nasledujúci deň po zvážení ponuky.

Súdny dvor vo veci C-465/19, B & L Elektrogeräte GmbH, rozhodol, že uličku spoločnú pre rôzne stánky umiestnené vo výstavnej hale, v ktorej sa nachádza stánok obchodníka (ktorý bol uznaný ako „prevádzkové priestory“), nemožno považovať za „prevádzkové priestory“, keďže táto ulička poskytovala prístup ku všetkým stánkom obchodníkov umiestneným v tejto hale. Ak teda obchodník osloví spotrebiteľa v takomto spoločnom priestore veľtrhu, v dôsledku čoho bezprostredne potom dôjde k uzavretiu zmluvy v stánku prevádzkovanom obchodníkom, ide o zmluvu uzatvorenú mimo prevádzkových priestorov v zmysle článku 2 ods. 8 smernice o právach spotrebiteľov (48).

2.3. Zmluvy uzatvorené počas zájazdu usporiadaného obchodníkom

Článok 2 9. „zmluva uzatvorená mimo prevádzkových priestorov“ je akákoľvek zmluva medzi obchodníkom a spotrebiteľom: [...] d) uzatvorená počas zájazdu usporiadaného obchodníkom s cieľom alebo účinkom propagácie a predaja tovaru alebo služieb spotrebiteľovi;

V článku 2 ods. 8 písm. d) smernice sa vymedzujú zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov ako zmluvy uzatvorené počas zájazdu usporiadaného obchodníkom bez ohľadu na to, či sú takéto zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov obchodníka alebo v jeho prevádzkových priestoroch.

Okrem toho sa v smernici špecifikuje, že sa vzťahuje na zájazdy s „cieľom“ a „účinkom“ propagácie a predaja výrobkov spotrebiteľom, t. j. nemalo by záležať na tom, či je spotrebiteľ vopred informovaný o plánovanom predaji výrobkov počas zájazdu.

Pojem „zájazd“ zahŕňa cesty, ktorých súčasťou je návšteva pamiatok alebo iné rekreačné činnosti, alebo cesty na miesta, ako sú reštaurácie, kaviarne alebo hotely, kde sa organizuje predajná akcia mimo prevádzkových priestorov. Pri uplatňovaní tohto pojmu by nemalo záležať na tom, či obchodník, ktorý predáva výrobky počas zájazdu, zabezpečuje dopravu sám alebo uzavrel dohodu s prepravnou spoločnosťou:

— Napríklad ak obchodník uzavrel dohodu s organizátorom zájazdu s cieľom zabezpečiť, aby turistov počas zájazdu priviedol do jeho obchodu, zmluvy uzatvárané v obchode budú pravdepodobne zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov bez ohľadu na skutočnosť, že daný obchod je prevádzkovým priestorom obchodníka.

— Naopak odvoz kyvadlovou autobusovou dopravou, ktorý organizuje nákupné centrum a ktorého jediným cieľom je priviezť potenciálnych zákazníkov do nákupného centra, je len doplnkový vo vzťahu k hlavnému účelu činnosti (t. j. predaju tovaru a služieb) a nemal by sa považovať za „zájazd“ na účely článku 2 ods. 8.

3. Informovanie spotrebiteľov

3.1. Všeobecné požiadavky

3.1.1. Úvod

Požiadavky na predzmluvné informácie sú stanovené v článkoch 5 až 8 smernice. V prípade zmlúv uzavretých v prevádzkových priestoroch sú vymedzené osobitne v článku 5 ods. 1 a v prípade zmlúv uzatvorených mimo prevádzkových priestorov a zmlúv uzavretých na diaľku v článku 6 ods. 1. Požiadavky v prípade zmlúv uzatvorených mimo prevádzkových priestorov a zmlúv uzavretých na diaľku sú rozsiahlejšie a vychádzajú z požiadaviek na zmluvy uzavreté v prevádzkových priestoroch. Dodatočné osobitné požiadavky na informácie v prípade zmlúv uzavretých na online trhoch sú stanovené v článku 6a, ktorý bol doplnený do smernice o právach spotrebiteľov smernicou (EÚ) 2019/2161.

Požiadavky na informácie týkajúce sa práva na odstúpenie od zmluvy podľa článku 6 ods. 1 písm. h) až k) sa riešia samostatne v oddiele 5.

3.1.2. Jasnosť informácií a prepojenie so smernicou o nekalých obchodných praktikách

V článku 7 smernice o nekalých obchodných praktikách sa zakazujú klamlivé opomenutia konania, t. j. obchodné praktiky, ktorými sa opomína alebo poskytuje nejasným, nezrozumiteľným, viacvýznamovým alebo nevhodným spôsobom „podstatná informácia, ktorú priemerný spotrebiteľ potrebuje na to, aby urobil kvalifikované rozhodnutie o obchodnej transakcii,“ ak takáto praktika zapríčiňuje, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. V článku 7 ods. 4 sa stanovujú požiadavky na informácie v prípade „výzvy na kúpu“, ktorá je obchodnou komunikáciou obsahujúcou informácie o základných znakoch produktu a jeho cene, čím teda zahŕňa aj predzmluvnú fázu transakcie.

Smernica o právach spotrebiteľov upravuje predzmluvnú fázu podrobnejšie ako smernica o nekalých obchodných praktikách. Články 5 a 6 smernice o právach spotrebiteľov zahŕňajú všetky požiadavky na informácie stanovené v článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách (49). Preto pri poskytovaní predzmluvných informácií v súlade so smernicou o právach spotrebiteľov bude obchodník spĺňať aj osobitné požiadavky na informácie týkajúce sa výzvy na kúpu podľa článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách. Nie je tým dotknuté uplatňovanie iných požiadaviek na transparentnosť a spravodlivosť podľa smernice o nekalých obchodných praktikách.

V článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 smernice o právach spotrebiteľov sa vyžaduje, aby sa informácie poskytovali „jasným a zrozumiteľným spôsobom“. V odôvodnení 34 sa uvádza, že pri poskytovaní predzmluvných informácií „[…] by mal obchodník zohľadniť špecifické potreby spotrebiteľov, ktorí sú obzvlášť zraniteľní vzhľadom na ich oslabený duševný, fyzický alebo psychický stav, vek alebo dôverčivosť, a to spôsobom, ktorý môže obchodník v rozumnej miere predpokladať. Zohľadnenie takýchto špecifických potrieb by však nemalo viesť k rôznej miere ochrany spotrebiteľa.“

Okrem toho musia obchodníci v súlade so všeobecnými pravidlami podľa článku 7 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách zabezpečiť, aby informácie boli zrozumiteľné a včasné, t. j. spôsob a okamih poskytnutia príslušných predzmluvných informácií musia priemernému spotrebiteľovi umožniť, aby prijal kvalifikované rozhodnutie o obchodnej transakcii.

Okrem toho sa v článku 7 ods. 1 smernice o právach spotrebiteľov v prípade zmlúv uzatvorených mimo prevádzkových priestorov vyžaduje, aby boli predzmluvné informácie „čitateľné a napísané v jasnom a zrozumiteľnom jazyku“, a v prípade zmlúv uzavretých na diaľku sa v článku 8 ods. 1 smernice o právach spotrebiteľov vyžaduje, aby boli informácie sprístupnené spotrebiteľovi „spôsobom, ktorý je primeraný použitému prostriedku komunikácie na diaľku, v jasnom a zrozumiteľnom jazyku. Pokiaľ sú uvedené informácie poskytnuté na trvalom nosiči, musia byť čitateľné.“

Nestačí poskytnúť povinné predzmluvné informácie len ako súčasť všeobecných obchodných podmienok, ktoré by mal spotrebiteľ prijať predtým, ako bude pokračovať v procese transakcie (50). Požiadavka poskytovať informácie „jasným a zrozumiteľným spôsobom“ znamená, že sa pozornosť spotrebiteľa musí upriamiť na jednotlivé prvky povinných informácií.

V online kontexte musia obchodníci zabezpečiť, aby boli povinné informácie pre spotrebiteľov ľahko dostupné a zreteľne viditeľné. Vzhľadom na ich objem nemusí byť možné poskytnúť povinné informácie pre spotrebiteľa „jasným a zrozumiteľným“ spôsobom na jedinej stránke. Treba sa vyhnúť nadmerne dlhým stránkam, na ktorých by sa spotrebitelia museli neprimerane dlho posúvať nižšie, aby si prečítali celý obsah.

Namiesto toho by sa jednotlivé prvky predzmluvných informácií mali poskytovať vtedy, keď sú počas procesu uzatvárania zmluvy najrelevantnejšie, počas toho, ako spotrebiteľ prechádza z jednej stránky online rozhrania na druhú. V potrebných prípadoch by sa informácie o konkrétnych témach mali poskytovať na niekoľkých úrovniach, pričom kľúčové heslo by bolo uvedené na hlavnej stránke, ktorá by viedla na prepojenú stránku, na ktorej by sa nachádzali všetky podrobnosti o príslušnej téme (51).

Dodatočné požiadavky na poskytovanie informácií v prípade zmlúv uzavretých na diaľku pomocou elektronických prostriedkov sú stanovené v článku 8 ods. 2 smernice, ako sa podrobnejšie uvádza v oddiele 4.2.4.

3.1.3. Informácie, ktoré sú „už zrejmé z kontextu“

V prípade zmlúv uzavretých v prevádzkových priestoroch článok 5 umožňuje obchodníkom neposkytovať informácie, ktoré sú „už zrejmé z kontextu“.

Pojem informácie, ktoré sú „už zrejmé z kontextu“ sa používa aj v článku 7 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách (52). Napríklad adresa a totožnosť obchodníka by sa mohli považovať za „zjavné alebo zrejmé z kontextu“, keďže spotrebitelia za normálnych okolností poznajú adresu obchodu alebo reštaurácie, v ktorých sa nachádzajú.

3.1.4. Požiadavky na informácie v iných právnych predpisoch EÚ

Táto smernica má prierezový charakter. Dopĺňajú sa ňou pravidlá ochrany spotrebiteľov špecifické pre jednotlivé výrobky a sektory, najmä pokiaľ ide o požiadavky na informácie.

Podľa článku 3 ods. 2 (53) smernica o právach spotrebiteľov nemá vplyv na uplatňovanie požiadaviek na informácie podľa iných právnych predpisov EÚ špecifických pre jednotlivé sektory. Patrí sem všeobecné nariadenie (EÚ) 2016/679 o ochrane údajov a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/58/ES o súkromí a elektronických komunikáciách (54), ktoré sú obzvlášť dôležité v rámci online predaja, pokiaľ ide o otázky, ako sú informácie o spracovaní údajov a súhlas dotknutých osôb so spracovaním ich osobných údajov, ak sa to vyžaduje.

Okrem toho sa v európskom kódexe elektronických komunikácií [EECC, smernica (EÚ) 2018/1972] a vo vykonávacom nariadení Komisie (EÚ) 2019/2243 (55) o vzore zhrnutia zmluvy stanovujú dodatočné požiadavky na informácie v prípade elektronických komunikačných služieb.

V článku 102 ods. 1 kódexu EECC sa prostredníctvom odkazu na články 5 a 6 smernice o právach spotrebiteľov a na prílohu VIII ku kódexu EECC uvádzajú informácie, ktoré by poskytovatelia verejne dostupných elektronických komunikačných služieb mali poskytnúť predtým, ako sa spotrebiteľ zaviaže zmluvou alebo akoukoľvek súvisiacou ponukou. Poskytovatelia verejne dostupných elektronických komunikačných služieb sú takisto povinní poskytnúť spotrebiteľom stručné a ľahko čitateľné zhrnutie zmluvy [článok 102 ods. 3 kódexu EECC a vykonávacie nariadenie (EÚ) 2019/2243]. Samotným poskytnutím zhrnutia zmluvy sa však nespĺňajú úplne všetky predzmluvné informačné povinnosti, ako sú stanovené v článku 102 ods. 1 a v prílohe VIII ku kódexu EECC.

Dodatočné požiadavky na informácie sú stanovené aj v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ o audiovizuálnych mediálnych službách (56), smernici Európskeho parlamentu a Rady 2009/72/ES (57) o elektrine, smernici Európskeho parlamentu a Rady 2009/73/ES (58) o zemnom plyne atď. (59)

Článok 6 ods. 8 smernice o právach spotrebiteľov sa týka konkrétne vzťahu medzi požiadavkami na informácie stanovenými v tejto smernici a požiadavkami na informácie obsiahnutými v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES o službách (60) a v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2000/31/ES o elektronickom obchode (61). Po prvé, uvádza sa v ňom, že požiadavky na informácie v týchto troch nástrojoch sa vzájomne dopĺňajú. Po druhé, objasňuje sa ním, že ak je ustanovenie týchto dvoch smerníc o „obsahu a spôsobe, akým sa má informácia poskytnúť,“ v rozpore s niektorým ustanovením smernice o právach spotrebiteľov, má prednosť ustanovenie smernice o právach spotrebiteľov (62).

3.1.5. Uloženie dodatočných požiadaviek na informácie

Podľa článku 4 smernice o právach spotrebiteľov: „Členské štáty vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch neponechajú v platnosti ani nezavedú ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od ustanovení tejto smernice, vrátane viac alebo menej prísnych ustanovení, ktoré zabezpečujú odlišnú úroveň ochrany spotrebiteľa, pokiaľ sa v tejto smernici neustanovuje inak.“

Jednou z výnimiek z tohto prístupu úplnej harmonizácie je článok 5 ods. 4, ktorým sa členským štátom umožňuje prijať alebo ponechať v platnosti dodatočné požiadavky na predzmluvné informácie v prípade zmlúv uzavretých v prevádzkových priestoroch.

Hoci sú požiadavky na informácie v prípade zmlúv uzatvorených mimo prevádzkových priestorov a zmlúv uzavretých na diaľku v zásade vyčerpávajúce, podľa článku 6 ods. 8 a odôvodnenia 12 smernice môžu zároveň členské štáty uložiť dodatočné požiadavky na informácie v súlade so smernicou 2006/123/ES o službách a so smernicou 2000/31/ES o elektronickom obchode.

V tomto zmysle je príslušným ustanovením smernice o elektronickom obchode článok 5, v ktorom sa od členských štátov vyžaduje, aby zabezpečili, že poskytovatelia služieb poskytnú príjemcom služby a príslušným orgánom minimálne informácie, ktoré musia byť ľahko, priamo a stále dostupné a ktoré sú stanovené v danom článku. V článku 10 smernice o elektronickom obchode sa stanovujú ďalšie požiadavky na informácie týkajúce sa postupu uzatvárania zmluvy.

Pokiaľ ide o smernicu o službách, v jej článku 22 ods. 1 až 4 sa stanovujú osobitné požiadavky na informácie, ktoré musia poskytovatelia sprístupniť príjemcom služieb, ako aj požiadavka, aby sa tieto informácie poskytli zrozumiteľným a jednoznačným spôsobom a včas. V článku 22 ods. 5 sa ďalej stanovuje, že to „nebráni členským štátom, aby uložili dodatočné požiadavky na informácie, ktoré sa vzťahujú na poskytovateľov usadených na ich území.“

Uloženie dodatočných požiadaviek na informácie v súlade s článkom 6 ods. 8 smernice o právach spotrebiteľov je jednou z regulačných možností, o ktorých členské štáty musia informovať Komisiu v súlade s článkom 29. Komisia zverejňuje tieto informácie na internete (63).

3.1.6. Výnimka pre každodenné transakcie

Článok 5 ods. 3 umožňuje členským štátom neuplatňovať požiadavky na predzmluvné informácie podľa článku 5 ods. 1 na zmluvy uzavreté v prevádzkových priestoroch, „ktoré zahŕňajú každodenné transakcie a vykonávajú sa hneď po okamihu ich uzavretia“.

Tieto transakcie sa už svojou povahou pravdepodobne týkajú nízko nákladových položiek. Jedným zo zjavných príkladov je nákup potravín a nápojov určených na okamžitú spotrebu – napr. snackov, jedál, ktoré si konzument vezme so sebou atď.

Okrem toho článok 5 ods. 3 možno takisto uplatniť na určité služby, a nielen na tovar. V tejto súvislosti má osobitný význam druhé kritérium uvedené v článku 5 ods. 3, t. j. požiadavka na vykonanie zmluvy hneď po okamihu jej uzavretia.

— Príklady takýchto možných každodenných služieb sú: čistenie obuvi poskytované na ulici a kinematografické služby, ak je vstupenka zakúpená (t. j. ak je zmluva uzavretá) bezprostredne pred pozretím si filmu.

3.1.7. Záväzný charakter predzmluvných informácií

V článku 6 ods. 5 sa so zreteľom na záväzný charakter predzmluvných informácií, ktoré sa majú poskytnúť podľa článku 6 ods. 1, uvádza toto: „5. Informácie, ktoré sa uvádzajú v odseku 1, sú neoddeliteľnou súčasťou zmluvy uzatvorenej na diaľku alebo mimo prevádzkových priestorov a nemožno ich meniť, pokiaľ sa zmluvné strany výslovne nedohodnú inak.“

V súlade s tým by informácie poskytované na internetovej stránke obchodníka mali byť pre zmluvné strany záväzné a ak si obchodník želá zmeniť ktorýkoľvek z ich prvkov, mal by získať výslovný súhlas spotrebiteľa:

— Zmluvné strany by sa prostredníctvom výmeny e-mailov mohli napríklad výslovne dohodnúť na inom čase dodania tovaru ako na tom, ktorý je uvedený na internetovej stránke obchodníka.

— Ustanovenie uvedené vo všeobecných podmienkach, v ktorom sa uvádza, že obchodník sa môže odchýliť od informácií poskytovaných na internetovej stránke, by však nebolo v súlade s požiadavkou na výslovnú dohodu medzi zmluvnými stranami.

Článok 6 ods. 5 by sa nevzťahoval na zmeny podmienok zmluvy po jej uzavretí. Ak sú takéto zmeny založené na zmluvných podmienkach, bude relevantná smernica o nekalých podmienkach v zmluvách (64).

3.1.8. Dodatočné jazykové požiadavky

Podľa článku 6 ods. 7 môžu členské štáty zaviesť jazykové požiadavky týkajúce sa zmluvných informácií v prípade zmlúv uzatváraných mimo prevádzkových priestorov/na diaľku (65).

Ak bola táto regulačná možnosť využitá, príslušné požiadavky, napríklad poskytnutie informácií v úradnom jazyku príslušného členského štátu, by sa vzťahovali na cezhraničných obchodníkov, na ktorých sa vzťahujú ustanovenia nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 (66) o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (nariadenie Rím I). V článku 6 uvedeného nariadenia sa stanovuje, že ak obchodník vykonáva svoju činnosť v krajine obvyklého pobytu spotrebiteľa, alebo ak smeruje takú činnosť na túto krajinu alebo niekoľko krajín vrátane tejto krajiny, je rozhodným právom pre zmluvu právo krajiny, v ktorej má spotrebiteľ obvyklý pobyt.

Ak sa strany rozhodnú pre iné právo, táto voľba nesmie zbaviť spotrebiteľa ochrany, ktorú mu poskytujú záväzné ustanovenia krajiny pobytu spotrebiteľa. Preto aj v tejto situácii, ak obchodník smeruje svoju činnosť na spotrebiteľov v členskom štáte, ktorý uložil jazykové požiadavky podľa článku 6 ods. 7 smernice o právach spotrebiteľov, obchodník musí spotrebiteľom poskytnúť zmluvné informácie v jazyku, ktorý vyžaduje tento členský štát, ak sa táto jazyková požiadavka považuje za povinný „zmluvný záväzok“ v súlade s vnútroštátnym právom.

Pojmom „smerovanie“ obchodnej alebo podnikateľskej činnosti do krajiny spotrebiteľa sa Súdny dvor Európskej únie zaoberal v spojených veciach C-585/08 a C-144/09 Peter Pammer a Hotel Alpenhof GmbH. Týmto rozsudkom sa stanovuje niekoľko kritérií na určenie toho, či je internetová stránka „smerovaná“ na určitý členský štát, napríklad používanie rôznych jazykov alebo meny na internetovej stránke (67).

Je potrebné poznamenať, že táto možnosť úpravy podľa smernice o právach spotrebiteľov dopĺňa právne predpisy Únie špecifické pre daný sektor a výrobok, ktoré umožňujú členským štátom stanoviť jazykové požiadavky týkajúce sa upozornení alebo pokynov napríklad v súvislosti s hračkami (68) alebo rádiovými zariadeniami (69). Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/771 (70) navyše umožňuje stanoviť jazykové požiadavky týkajúce sa obchodných záruk na tovar.

3.1.9. Dôkazné bremeno

Keďže v prípade, že obchodník neposkytne konkrétne informácie požadované v smernici, vedie to k rôznym sankciám stanoveným na základe smernice (navyše k sankciám, ktoré by mohli byť uplatniteľné podľa vnútroštátnych právnych predpisov), článok 6 ods. 9 obsahuje veľmi dôležité ustanovenie, v ktorom sa stanovuje, že v súvislosti so zmluvami uzavretými na diaľku a zmluvami uzatvorenými mimo prevádzkových priestorov „bremeno dokazovania plnenia požiadaviek na informácie stanovených v tejto kapitole nesie obchodník“.

Bez toho, aby sa vylúčila možnosť preukázania skutočností inými prostriedkami, pozícia obchodníka by sa jasne oslabila, ak by požadované informácie chýbali v potvrdení o uzavretí zmluvy na trvalom nosiči, ktoré musí na základe článku 7 ods. 1 a 2 alebo článku 8 ods. 7 (čomu sa venoval oddiel 4.4) vždy zahŕňať informácie stanovené v článku 6 ods. 1, pokiaľ tieto informácie už neboli poskytnuté na trvalom nosiči.

3.2. Spoločné požiadavky na zmluvy uzavreté v prevádzkových priestoroch a zmluvy uzavreté na diaľku/zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov

3.2.1. Hlavné vlastnosti

Článok 5 ods. 1 písm. a) a článok 6 ods. 1 písm. a) „hlavné vlastnosti tovaru alebo služieb v rozsahu primeranom nosiču a tovaru alebo službám“

Hoci táto požiadavka na informácie výslovne odkazuje na „tovar a služby“, podľa článku 5 ods. 2 a článku 6 ods. 2 sa uplatňuje aj na verejné služby a online digitálny obsah.

Rovnaká povinnosť sa ukladá aj v článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách, v ktorom sa stanovujú požiadavky na informácie v prípade „výzvy na kúpu“. Pri výbere hlavných vlastností, ktoré sa majú oznámiť spotrebiteľovi, by preto obchodníci mali uplatňovať rovnaký prístup ako na účely smernice o nekalých obchodných praktikách, t. j. informovať o tých vlastnostiach, ktoré spotrebitelia potrebujú na kvalifikované rozhodnutie o kúpe. Informácie o hlavných vlastnostiach tovaru môžu byť dostupné na jeho obale alebo označení, ktoré si spotrebiteľ môže prečítať. Pri zložitejšom tovare môže byť na určenie jeho hlavných vlastností potrebné poskytnutie dodatočných informácií.

Spotrebiteľom sa musia oznámiť najmä všetky vlastnosti výrobku a reštriktívne podmienky, ktoré priemerný spotrebiteľ od danej kategórie alebo druhu tovaru alebo služby bežne neočakáva, pretože hlavne tie môžu ovplyvniť ich rozhodnutia o obchodných transakciách (71).

V prípade všetkých zmlúv, v ktorých spotrebiteľ poskytuje osobné údaje bez ohľadu na to, či zahŕňajú platbu alebo nie, musí obchodník v momente získania osobných údajov informovať spotrebiteľa o účele spracovania týchto údajov.

3.2.2. Totožnosť obchodníka a jeho kontaktné údaje

Článok 5 ods. 1 b) totožnosť obchodníka, napríklad jeho obchodný názov, poštovú adresu, na ktorej má sídlo, a telefónne číslo; Článok 6 ods. 1 b) totožnosť obchodníka, napríklad jeho obchodný názov; c) poštovú adresu, na ktorej má obchodník sídlo, a jeho telefónne číslo a e-mailovú adresu; okrem toho, ak obchodník poskytne iné prostriedky online komunikácie, ktorými sa zabezpečí, že spotrebiteľ môže uchovávať akúkoľvek písomnú korešpondenciu vrátane dátumu a času takejto korešpondencie s obchodníkom na trvalom nosiči, tieto informácie musia obsahovať aj podrobnosti o týchto iných prostriedkoch; všetky tieto komunikačné prostriedky, ktoré poskytuje obchodník, musia spotrebiteľovi umožniť rýchlo obchodníka kontaktovať a účinne s ním komunikovať; prípadne obchodník poskytne aj poštovú adresu a totožnosť obchodníka, v mene ktorého koná; d) poštovú adresu miesta podnikania obchodníka (prípadne miesta podnikania obchodníka, v mene ktorého koná), ak sa líši od adresy uvedenej v súlade s písmenom c), na ktorú môže spotrebiteľ zaslať prípadnú reklamáciu;

3.2.2.1. Totožnosť obchodníka

Okrem ustanovení smernice o právach spotrebiteľov sa v článku 7 ods. 4 písm. b) smernice o nekalých obchodných praktikách stanovuje, že informácie o adrese a totožnosti obchodníka sa v prípade výzvy na kúpu považujú za podstatné informácie. Pokiaľ ide o zmluvy uzavreté v prevádzkových priestoroch, takéto informácie môžu byť zrejmé z kontextu (pozri aj oddiel 3.1.3).

V súvislosti so zmluvami uzatvorenými mimo prevádzkových priestorov/uzavretými na diaľku sa v smernici o právach spotrebiteľov požaduje, aby obchodník, ktorý koná v mene iného obchodníka, uviedol aj totožnosť a adresu tohto druhého obchodníka. Aj online trhy, aj keď sú iba sprostredkovateľmi a „nekonajú v mene“ iného obchodníka, musia podniknúť kroky na zabezpečenie toho, aby bol spotrebiteľ riadne informovaný o totožnosti skutočného obchodníka ponúkajúceho dotknutý tovar alebo služby na základe informácií poskytnutých samotným obchodníkom. Ak trh neinformuje o totožnosti skutočného obchodníka, vytvára vlastne dojem, že skutočným obchodníkom je trh, a to môže viesť k jeho zodpovednosti za záväzky obchodníka.

Vo veci C-149/15, Wathelet (72), sa Súdny dvor zaoberal zodpovednosťou offline sprostredkovateľa (autoservis) za súlad tovaru predávaného spotrebiteľom so zmluvou podľa bývalej smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES o predaji spotrebného tovaru (73). Súdny dvor uviedol, že hoci smernica 1999/44/ES nerieši otázku zodpovednosti sprostredkovateľov voči spotrebiteľom, „toto konštatovanie samo osebe nevylučuje, aby pojem ‚predávajúci‘ v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) smernice 1999/44/ES, mohol byť vykladaný v tom zmysle, že sa vzťahuje na obchodníka, ktorý koná na účet súkromnej osoby , ak sa z pohľadu spotrebiteľa javí ako predávajúci spotrebného tovaru na základe zmluvy v rámci svojich obchodných činností, podnikania alebo profesie. Tento obchodník by totiž mohol uviesť tohto spotrebiteľa v jeho vnímaní do omylu tak, že ho nechá, aby si myslel, že ide o vlastníka tovaru. “ (74)

Súdny dvor konštatoval aj to, že„[v] tejto súvislosti na účely určenia, či spotrebiteľ mohol pochopiť, že sprostredkovateľ koná na účet súkromnej osoby , môžu byť relevantné stupeň účasti a intenzita úsilia, ktoré vynaložil sprostredkovateľ pri predaji, okolnosti, za ktorých bol predmetný tovar predstavený spotrebiteľovi, ako aj konanie tohto spotrebiteľa.“ (75)

Tieto závery Súdneho dvora týkajúce sa zodpovednosti offline sprostredkovateľa za súlad tovaru so zmluvou by mohli byť relevantné aj pre iných sprostredkovateľov a iné záväzky obchodníkov podľa práva EÚ, a to aj v online kontexte. Za záväzky obchodníka v súvislosti s predzmluvnými informáciami alebo plnením zmluvy podľa smernice o právach spotrebiteľov by konkrétne mohli byť zodpovedné online trhy, keď sa z pohľadu spotrebiteľa podľa (navrhovanej) zmluvy prezentujú ako obchodníci.

Vo veci C-149/15, Wathelet, Súdny dvor zdôraznil, že „[n]a to, aby sa mohol tento spotrebiteľ dovolávať ochrany, ktorú mu priznáva smernica 1999/44 , je [...] nevyhnutné, aby poznal totožnosť predávajúceho, a najmä to, že ide o súkromnú osobu alebo obchodníka.“ (76) Aj keď je skutočný dodávateľ zároveň obchodníkom a spotrebiteľ by nebol zbavený svojich práv, spotrebiteľ by možno zmluvu neuzavrel, ak by bola známa totožnosť skutočného obchodníka. Spotrebiteľ by mohol mať obavy napríklad v súvislosti so spoľahlivosťou takéhoto obchodníka a možnosťou vymáhania práv spotrebiteľov voči nemu.

Neposkytnutie informácií o totožnosti obchodníka alebo poskytnutie nesprávnych údajov by predstavovalo porušenie smernice o právach spotrebiteľov. Mohlo by to predstavovať aj klamlivú praktiku podľa smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ to ovplyvňuje rozhodnutie spotrebiteľa o obchodnej transakcii. V práve EÚ existujú aj sektorové ustanovenia, ktoré podporujú túto požiadavku. Napríklad v prípade online predaja liekov (77) je prísne zakázané znejasňovať rozdiel medzi trhom a maloobchodníkom. Trh ponúkajúci lieky na trhu EÚ by mal zabezpečiť, aby si spotrebitelia mohli overiť, že obchodník má príslušné oprávnenia a koná v súlade so zákonom (78).

Spôsob plnenia zmluvy zahŕňajúci obchodníka, ktorý je treťou stranou, nemá vplyv na práva a povinnosti týkajúce sa zmluvy vyplývajúcej zo smernice o právach spotrebiteľov. Napríklad v obchodnom modeli „dropshipping“ obchodník nedrží na sklade určitý tovar, ktorý predáva, ale po objednávke spotrebiteľa ho kúpi od tretej strany a nechá ho poslať priamo zákazníkovi.

Ak však obchodník spracuje objednávku iba ako sprostredkovateľ a následne ju postúpi inému obchodníkovi na plnenie v mene tohto druhého obchodníka, potom by podľa veci Wathelet mohol byť prvý obchodník zodpovedný voči spotrebiteľovi, keďže z pohľadu spotrebiteľa sa tento obchodník prezentuje na základe zmluvy ako predávajúci spotrebného tovaru. Ak sa chce obchodník vyhnúť takejto zodpovednosti, musí jasne informovať spotrebiteľa, že koná ako sprostredkovateľ, a zreteľným spôsobom poskytnúť informácie o totožnosti skutočného predávajúceho (79).

V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že článok 6a písm. b) zavedený smernicou (EÚ) 2019/2161 obsahuje osobitnú dodatočnú požiadavku, aby poskytovatelia online trhov informovali spotrebiteľov o postavení tretej strany, ktorá ponúka tovar, služby alebo digitálny obsah na základe informácií poskytnutých treťou stranou (pozri oddiel 3.4.2).

3.2.2.2. Komunikačné prostriedky

Pokiaľ ide o zmluvy uzavreté na diaľku a zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov, v článku 6 ods. 1 písm. c) v znení smernice (EÚ) 2019/2161 sa vyžaduje, aby obchodník ako súčasť predzmluvných informácií poskytol spotrebiteľovi informácie o týchto prostriedkoch komunikácie:

— poštovú adresu, telefónne číslo a e-mailovú adresu obchodníka, a

— ak sú k dispozícii, iné online prostriedky písomnej komunikácie, ktoré umožňujú uchovávať obsah, dátum a čas korešpondencie na trvalom nosiči.

„Trvalý nosič“ je v článku 2 ods. 10 smernice o právach spotrebiteľov vymedzený ako „akýkoľvek prostriedok, ktorý umožňuje spotrebiteľovi alebo obchodníkovi uchovávať informácie určené jemu osobne spôsobom dostupným na budúce použitie na obdobie primerané účelu týchto informácií a ktorý umožňuje nezmenenú reprodukciu uložených informácií“ (pozri oddiel 4.4).

Napríklad čo sa týka aplikácií na odosielanie správ, niektoré z nich umožňujú odosielateľovi, ako je obchodník v kontexte B2C, automaticky alebo manuálne vymazávať zo svojho zariadenia aj zo zariadenia príjemcu správy, ktoré odoslal, a to v rámci určitého (krátkeho) časového rámca po ich doručení. Tieto komunikačné prostriedky preto účinne neumožňujú spotrebiteľovi uložiť prijatú správu. Príjemca by si možno dokázal svoje správy uložiť alebo zálohovať, musel by však mať vyššie technické zručnosti a znalosti, ktoré nemožno očakávať od priemerného spotrebiteľa. Preto bude potrebné uskutočniť individuálne posúdenie každej aplikácie na odosielanie správ, aby sa zistilo, či spĺňa stanovené kritériá, a to aj s prihliadnutím na neustály vývoj týchto aplikácií.

Súdny dvor vo veci C-649/17, Amazon EU, konkrétne skonštatoval, že možnosť spotrebiteľov rýchlo kontaktovať obchodníkov a účinne s nimi komunikovať má zásadný význam pre ochranu a účinný výkon práv spotrebiteľov (80). Preto každý komunikačný prostriedok používaný obchodníkom musí byť schopný splniť kritériá priamej a účinnej komunikácie.

Súdny dvor vo svojom rozhodnutí potvrdil, že ustanovenie článku 6 ods. 1 písm. c) nebráni tomu, aby na splnenie kritérií priamej a účinnej komunikácie obchodník poskytol iné komunikačné prostriedky než tie, ktoré sú uvedené v uvedenom ustanovení (81).

Tento výklad zostáva relevantný aj po zmenách zavedených smernicou (EÚ) 2019/2161. Obchodník musí pred uzavretím zmluvy informovať spotrebiteľa o uvedených komunikačných prostriedkoch a o splnení kritérií stanovených v článku 6 ods. 1 písm. c), nič mu však nebráni sprístupniť aj alternatívne prostriedky komunikácie. Môžu to byť napríklad automatizovaní hlasoví asistenti alebo prostriedky online písomnej komunikácie (chatboty), ktoré nemajú vlastnosti uvedené v článku 6 ods. 1 písm. c). Na takéto dodatočné prostriedky sa budú vzťahovať všeobecné pravidlá smernice o nekalých obchodných praktikách. Obchodníci by mali predovšetkým jasne a včas informovať spotrebiteľov, či tieto alternatívne prostriedky umožňujú spotrebiteľom sledovať písomnú korešpondenciu vrátane dátumu a času.

Obchodník musí zabezpečiť aj to, aby všetky prostriedky online komunikácie, o ktorých bol spotrebiteľ informovaný pred uzavretím zmluvy (a pri potvrdení zmluvy) v súlade s článkom 6 ods. 1 písm. c), boli ľahko dostupné na rozhraní obchodníka. Žiadne dodatočné komunikačné prostriedky by sa nemali prezentovať a propagovať spôsobom, ktorý spotrebiteľom sťažuje prístup ku komunikačným prostriedkom poskytovaným v súlade s článkom 6 ods. 1 písm. c) a ich používanie.

Účelom poskytovania komunikačných prostriedkov je umožniť, aby spotrebiteľ mohol rýchlo a účinne kontaktovať obchodníka. To znamená, že treba prijať opatrenia, aby sa zabezpečilo, že napríklad telefónne hovory sa budú preberať počas úradných hodín, a že na komunikáciu e-mailom sa bude bezodkladne odpovedať.

3.2.2.3. Miesto usadenia sa

Pojem „usadenie sa“ je v tejto požiadavke na informácie rovnaký ako pojem použitý napríklad v smernici 2006/123/ES o službách, v ktorej je vymedzený (článok 4) ako „faktický výkon hospodárskej činnosti, ako je uvedené v článku 43 zmluvy, poskytovateľom na neurčitý čas a prostredníctvom stabilnej infraštruktúry, odkiaľ sa skutočne vykonáva podnikateľská činnosť poskytovania služieb“. V odôvodnení 37 tejto smernice sa uvádza, že „[…] V prípadoch, v ktorých má poskytovateľ viaceré miesta usadenia sa, je potrebné určiť, z ktorého z nich poskytuje dotknutú službu […]“.

Rovnaký prístup sa môže použiť na určenie miesta, ktorého poštová adresa by sa mala poskytovať na základe smernice. Keďže sa vyžadujú informácie o „poštovej“ adrese, mala by sa vzťahovať na fyzické miesto:

— ako adresu obchodníka napríklad nestačí poskytnúť len P.O. Box.

3.2.2.4. Miesto podnikania

Pojem „miesto podnikania“ by mal znamenať miesto, kde sa prijímajú zásadné rozhodnutia týkajúce sa všeobecného riadenia obchodníka a kde sa uskutočňujú funkcie jeho centrálnej správy. Tento záver vyplýva napríklad z rozsudku Súdneho dvora vo veci C-73/06, Planzer:

„Určenie miesta sídla hospodárskej činnosti predpokladá zohľadnenie súhrnu faktorov, medzi ktorými sa v prvom rade nachádza sídlo, miesto ústredia, miesto stretnutia riadiacich osôb spoločnosti a miesto, obvykle totožné, v ktorom sa rozhoduje o všeobecnej podnikovej politike. Iné faktory ako napríklad bydlisko riadiacich osôb, miesto konania valného zhromaždenia, miesto uloženia správnych a účtovných dokumentov a miesto hlavného priebehu finančných činností, najmä bankových, sa môžu zohľadniť taktiež.“ (82)

3.2.3. Cena

Článok 5 ods. 1 c) celkovú cenu tovaru alebo služieb vrátane daní, alebo ak vzhľadom na charakter tovaru alebo služieb nemožno cenu primerane stanoviť vopred, spôsob, akým sa vypočíta, a prípadne všetky ďalšie náklady na dopravu, dodanie alebo poštovné, alebo ak tieto poplatky nemožno primerane vypočítať vopred, skutočnosť, že do ceny môžu byť zarátané takéto ďalšie poplatky; Článok 6 ods. 1 e) celkovú cenu tovaru alebo služieb vrátane daní, alebo ak vzhľadom na charakter tovaru alebo služieb nemožno cenu primerane stanoviť vopred, spôsob, akým sa vypočíta, a prípadne všetky ďalšie náklady na dopravu, dodanie alebo poštovné a akékoľvek iné náklady, alebo ak tieto poplatky nemožno primerane vypočítať vopred, skutočnosť, že takéto ďalšie poplatky môžu byť do ceny zarátané. V prípade zmluvy na dobu neurčitú alebo zmluvy obsahujúcej predplatné celková cena zahŕňa celkové náklady za zúčtovacie obdobie. Ak sú takéto zmluvy účtované pevnou sadzbou, celková cena znamená zároveň celkové mesačné náklady. Ak celkové náklady nemožno vypočítať vopred, uvedie sa spôsob, akým sa cena vypočíta;

Podčiarknuté časti článku 6 ods. 1 písm. e) predstavujú dodatočné požiadavky na informácie o cenách, ktoré sa vzťahujú len na zmluvy uzavreté na diaľku/zmluvy uzatvorené mimo prevádzkových priestorov, v porovnaní s tými, ktoré sú uvedené v článku 5 ods. 1 písm. c) v prípade zmlúv uzavretých v prevádzkových priestoroch. Najmä pri zmluvách uzavretých na diaľku/zmluvách uzatvorených mimo prevádzkových priestorov sa vyžadujú osobitné informácie v prípade predplatného a zmlúv na dobu neurčitú.

Ak je výrobok (alebo jeden z výrobkov) poskytnutý na základe zmluvy na dobu neurčitú alebo na základe predplatného spoplatnený pevnou sadzbou, mali by sa poskytnúť informácie o celkových nákladoch za zúčtovacie obdobie a o celkových mesačných nákladoch.

— Napríklad predplatné internetu alebo audiovizuálnych mediálnych služieb sa zvyčajne spoplatňuje pevnou sadzbou za mesiac/dva mesiace/štvrťrok bez ohľadu na ich používanie. Spotrebiteľovi, ktorý chce uzavrieť zmluvu na predplatné online alebo mimo prevádzkových priestorov, by s