Niektoré členské štáty netransponovali smernicu do vnútroštátnych právnych predpisov v stanovenom termíne (30. apríla 2007) a v plnej miere túto smernicu transponovalo všetkých 27 členských štátov až v polovici roka 2010. V prvej správe Komisie sa opisujú tieto omeškania a aj iné nedostatky. Komisia takisto podrobne analyzovala zložitú situáciu, ktorá vznikla v dôsledku zavedenia pomerne flexibilného rámcového nástroja EÚ na zabezpečenie environmentálnej zodpovednosti, ktorý vo väčšine členských štátov predstavoval doplnok k dovtedy existujúcim vnútroštátnym predpisom. Celkovo to z právneho hľadiska viedlo do určitej miery k lepšej súdržnosti v porovnaní so situáciou pred transponovaním smernice o environmentálnej zodpovednosti (napr. niektoré členské štáty nemali zavedený žiadny režim environmentálnej zodpovednosti). Súčasná situácia je však z právneho i praktického hľadiska aj naďalej rozmanitá a na zabezpečenie rovnakých podmienok v celej Európe treba prijať ďalšie kroky.

Hlavnými cieľmi smernice je predísť environmentálnej škode (ak existuje bezprostredná hrozba, že škoda vznikne) a odstrániť environmentálnu škodu (ak už vznikla). V súlade so zásadou „znečisťovateľ platí“ musí zodpovedný prevádzkovateľ prijať potrebné preventívne alebo nápravné opatrenia a musí znášať všetky náklady. Škoda sa považuje za odstránenú, keď sa životné prostredie vráti do stavu, v ktorom bolo pred vznikom škody. Smernica o environmentálnej zodpovednosti sa vzťahuje na škodu na biodiverzite (škoda na chránených druhoch a prirodzených biotopoch), škodu na vode a škodu na pôde. Na tradičnú škodu (poškodenie majetku, strata života a ujma na zdraví alebo hospodárska strata) sa smernica nevzťahuje.

V smernici o environmentálnej zodpovednosti sa riešia prípady závažných environmentálnych škôd. Uplatňuje sa zásada „znečisťovateľ platí“, ktorá je stanovená v článku 191 Zmluvy o fungovaní Európskej únie, to znamená, že verejnosť by nemala platiť, ak priemyselná prevádzka spôsobí závažnú environmentálnu škodu. Prevádzkovatelia, ktorí vykonávajú nebezpečné pracovné činnosti uvedené v prílohe III smernice (pozri oddiel 2 v ďalšom texte), striktne zodpovedajú za environmentálnu škodu, ktorú spôsobili, t. j. nie je potrebné dokazovať zavinenie (úmyselné alebo v dôsledku nedbalosti). Prevádzkovatelia, ktorí vykonávajú iné ako nebezpečné pracovné činnosti, zodpovedajú na základe zavinenia.

Iné pracovné činnosti (spojené so zodpovednosťou na základe zavinenia) takisto spôsobili environmentálnu škodu, no podľa smernice o environmentálnej zodpovednosti išlo výlučne o škodu na biodiverzite.

Z posúdenia opäť vyplynula určitá pridaná hodnota EÚ, pokiaľ ide o stanovenie minimálnej úrovne ochrany životného prostredia, najmä v cezhraničných situáciách (napr. znečistenie cezhraničných vôd). Cieľom smernice je aj lepšie zabezpečiť rovnaké podmienky na vnútornom trhu, no primárny cieľ, t. j. harmonizáciu v rámci EÚ, sa ešte nepodarilo dosiahnuť. Pomocou smernice sa síce podarilo docieliť rozsiahlejšie používanie preventívnych opatrení, napríklad zvýšením dostupnosti environmentálneho poistného krytia na trhu (pozri bod 3.3), no uvedené nedostatky v praxi neumožňujú dosiahnuť vyššiu pridanú hodnotu EÚ.

4.3. Uplatňovanie vo vzťahu k chráneným druhom a prirodzeným biotopom

V správe o škode na biodiverzite sa skúmali možnosti, ako lepšie zabezpečiť rovnaké podmienky rozšírením pôsobnosti smernice o environmentálnej zodpovednosti tak, aby sa vzťahovala na všetky „chránené druhy a prirodzené biotopy“ v členských štátoch. Dôvodom je skutočnosť, že polovica členských štátov uplatňuje tento širší rozsah pôsobnosti a druhá polovica obmedzuje svoje uplatňovanie na rozsah pôsobnosti vymedzený v smernici o biotopoch. Ak by sa však rozsah uplatňovania smernice o environmentálnej zodpovednosti rozšíril tak, aby sa vzťahovala aj na výlučne vnútroštátne chránené prirodzené biotopy a druhy, znamenalo by to právne ťažkosti (vzhľadom na vnútroštátnu právomoc) a nemuselo by to vylepšiť harmonizáciu, pretože vnútroštátne rozsahy pôsobnosti môžu byť takisto veľmi rozdielne.

Výsledkom štúdie boli tieto zistenia:

v oboch smerniciach treba väčšiu pozornosť venovať vymedzeniu pojmov „závažná škoda“ a „priaznivý stav ochrany“ vzhľadom na možný rozdielny význam a/alebo rozdielne použitie prahovej hodnoty pre závažnú škodu v smernici o environmentálnej zodpovednosti a v článku 6 ods. 2 smernice o biotopoch,

je potrebné lepšie objasniť prahovú hodnotu „závažnej škody“ a jednotnejšie ju uplatňovať. Na túto skutočnosť poukázalo aj niekoľko príslušných orgánov a tiež predstavitelia odvetvia poisťovníctva,

geografické vymedzenie „priaznivého stavu ochrany“ v smernici o environmentálnej zodpovednosti (územie EÚ, vnútroštátne územie, prirodzený rozsah) sa ukázalo ako problematické. Preto treba objasniť, že na zabezpečenie správneho a účinného vykonávania sa vyžaduje prístup vzťahujúci sa na danú oblasť,

často sa neprijmú opatrenia, ktoré majú zabrániť tomu, aby sa škoda stala závažnou, keďže sa vychádza z nesprávneho predpokladu, že preventívnu činnosť možno vykonať len v prípade, ak je známe, že škoda bude závažná.

Komisia v súčasnosti analyzuje politickú možnosť vyvinúť možnú iniciatívu tzv. „bez čistej straty“, ktorá by sa tiež mohla zaoberať týmito otázkami. Táto štúdia sa dokončuje a Komisia ju zohľadní pri rozhodovaní o tom, či sa zaoberať uvedenými hľadiskami, prípadne akým spôsobom.

4.4. Možné zahrnutie iných nástrojov do príloh III, IV a V

Komisia preskúmala potenciálne dokumenty, ktoré by bolo možné zahrnúť do príloh. Hodnotenie však nepreukázalo, že by bolo potrebné rozširovať prílohu III (pozri bod 3.2), IV alebo V.

5. Závery

Vykonávanie smernice o environmentálnej zodpovednosti v obmedzenej miere pomohlo zlepšiť prevenciu a odstraňovanie environmentálnych škôd v porovnaní so situáciou pred transpozíciou tejto smernice. Smernica predovšetkým posilnila zásadu „znečisťovateľ platí“ (nevznikli teda významné náklady z verejných zdrojov), pričom striktná zodpovednosť za environmentálnu škodu sa začala vykonávať v celej EÚ a zvýšili sa štandardy nápravy pri obnove poškodených prírodných zdrojov, najmä pri škodách na biodiverzite. Miera rozmanitosti medzi právnymi predpismi jednotlivých členských štátov však môže byť dôvodom na určité obavy, hoci Komisii bolo oznámených len málo problémov. Hodnotenie zároveň pomohlo odhaliť hlavné nedostatky.

Pokiaľ ide o hodnotenie, jedným z hlavných problémov je nedostatok údajov o prípadoch podľa smernice o environmentálnej zodpovednosti a porovnateľných prípadoch, ktoré sa riešia podľa vnútroštátnych právnych predpisov. Medzi ďalšie problematické oblasti možno zaradiť nedostatočnú informovanosť zúčastnených strán o smernici o environmentálnej zodpovednosti, nedostatočné zdroje a nedostatok odborných znalostí na vykonávanie tejto smernice, neistotu a nejasnosti v kľúčových pojmoch a definíciách (napríklad prahová hodnota „závažnosti“), nedostatočné využívanie doplnkových a kompenzačných náprav a nedostatočné údaje o environmentálnej škode, prípadoch nápravy a nákladoch. Pomocou niektorých z uvedených aspektov smernice a jej kontextu síce možno vysvetliť veľké odchýlky v počte oznámených prípadov a v ich obsahu, no hlavná príčina významných odlišností spočíva v rozdielom používaní „prahovej hodnoty závažnosti“ spoločne s vnútroštátnymi rámcami, ktoré existovali už pred prijatím smernice. Medzi ďalšie faktory, ktoré prispeli k premenlivému účinku smernice, patrí: premenlivé využívanie registrov prípadov podľa smernice o environmentálnej zodpovednosti, rozdielne úrovne účasti verejnosti, rozdielne uplatňovanie druhotného záväzku príslušných orgánov konať v prípade, ak zodpovední prevádzkovatelia nekonajú alebo neexistujú, a premenlivé úrovne informovanosti zúčastnených strán.