Správa Komisie Rade a Európskemu parlamentu - Očakávaný vplyv článku 122a smernice 2006/48/ES /* KOM/2010/0262 v konečnom znení */





[pic] | EURÓPSKA KOMISIA | Brusel, 28.5.2010 KOM(2010)262 v konečnom znení SPRÁVA KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU OČAKÁVANÝ VPLYV ČLÁNKU 122A SMERNICE 2006/48/ES SPRÁVA KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU OČAKÁVANÝ VPLYV ČLÁNKU 122A SMERNICE 2006/48/ES 1. Sekuritizácia je obchodný model, pri ktorom emitent[1] prevedie úvery a iné úverové rizikové aktíva na investorov vo forme tranží. Tieto tranže predstavujú pohľadávky zo sekuritizovaných aktív rôznej seniority, pričom seniorita vymedzuje, v akom poradí straty, ktoré vzniknú zo sekuritizovaných aktív, ovplyvnia investorov ktorejkoľvek tranže. Sekuritizačné trhy sú od leta 2007 vo veľkej tiesni po tom, ako vznikli rozsiahle neočakávané straty zo sekuritizácií hypotekárnych úverov a oživujú sa iba pomaly a čiastočne. Keďže táto tieseň výrazne ovplyvnila finančný systém a celkové hospodárstvo, je rozhodujúce, aby sa regulácia zamerala na základné príčiny rozsiahlych neočakávaných strát z niektorých sekuritizácií. Za základnú príčinu možno považovať nedostatočné postupy pri poskytovaní úverov zo strany emitentov, čo bolo možné, pretože profesionálni investori[2] do sekuritizačných tranží pri svojich investíciách nevykonali hĺbkovú analýzu, a preto nepožadovali od emitentov účinnú disciplínu. 2. V článku 122a[3] sa ukladajú požiadavky na úverové inštitúcie v Európskej únii s cieľom zaručiť, aby investovali len do sekuritizácií, pri ktorých vykonali primeranú hĺbkovú analýzu a pri ktorých sú originátori motivovaní konať zodpovedne pri poskytovaní úverov, ktoré sa majú sekuritizovať. Na základe článku sa úverovým inštitúciám takisto ukladá povinnosť v prípadoch, kde konajú ako samotní originátori, zabezpečiť poskytnutie príslušných informácií potrebných na hĺbkovú analýzu investormi. Článok prešiel podstatnou zmenou počas legislatívneho procesu, a aj vzhľadom na ťažké podmienky, v ktorých sa sekuritizačné trhy nachádzali, sa nevykonalo posúdenie vplyvu požiadaviek v ich konečnej podobe. Počas legislatívneho procesu boli predovšetkým vyjadrené obavy týkajúce sa účinnosti jedného z jeho prvkov, a to požiadavky na emitentov sekuritizácií, aby si ponechali angažovanosť voči sekuritizácii („požiadavka ponechania si angažovanosti“), aby mali stimul poskytovať úvery zodpovedne. Tieto obavy viedli k začleneniu tohto ustanovenia: „Do 31. decembra 2009 Komisia predloží Európskemu parlamentu a Rade správu o očakávanom vplyve článku 122a spolu s prípadnými vhodnými návrhmi. Komisia vypracuje svoju správu po konzultácii s Výborom európskych orgánov bankového dohľadu. V správe sa zváži najmä to, či minimálne požiadavky na ponechanie si angažovanosti podľa článku 122a ods. 1 napĺňajú cieľ lepšieho zosúladenia záujmov originátorov alebo sponzorov a investorov, a či posilňujú finančnú stabilitu, ako i to, či zvýšenie minimálnej úrovne angažovanosti bolo vhodné vzhľadom na medzinárodný vývoj“[4]. 3. V tejto správe sa teda poskytuje posúdenie celkového vplyvu článku 122a (časť 1 správy) na vysokej úrovni a následne sa rozoberajú otázky týkajúce sa účinnosti požiadavky na ponechanie si angažovanosti a vhodnosti zvýšenia jej minimálnej hodnoty (časť 2). V časti 3 správy sa uvádzajú závery. K správe je pripojená príloha, v ktorej sa analyzujú technické návrhy Výboru európskych orgánov bankového dohľadu (CEBS) na zlepšenie osobitných aspektov pravidla ponechania si angažovanosti. Komisia poznamenáva, že sa od nej požaduje, aby vypracovala túto správu pred zapracovaným príslušnej požiadavky uvedenej v smernici do právnych predpisov členských štátov. V tejto správe sa následne analyzuje očakávaný vplyv požiadavky a očakávané prínosy zvýšenia minimálnej úrovne ponechania si angažovanosti, nemohlo sa však pritom vychádzať z konkrétnych skúseností s uplatňovaním tejto požiadavky. OčAKÁVANÝ CELKOVÝ VPLYV čLÁNKU 122A 4. Očakávaný vplyv článku 122a sa musí posúdiť na základe situácie, v ktorej sa momentálne sekuritizačné trhy nachádzajú. Sekuritizácia sa pred krízou vo veľkom rozsahu využívala ako stabilizátor finančného systému. Považovala sa za dôležitú súčasť účinnejšieho postupu prideľovania úverov, pričom sa úverové riziko skôr rozložilo na širšiu a rozmanitejšiu skupinu investorov, ako sústredilo na súvahy bánk. Bankový a celkový finančný systém by boli pružnejšie, zabránilo by sa masovým bankrotom bánk a úverové cykly by boli hladšie. Ukázalo sa však, že stupeň rozloženia rizika sa ani zďaleka nepotvrdil ako ideálny. V skutočnosti často iné banky napokon získali držbu sekuritizácií, priamo alebo nepriamo, často bez riadneho porozumenia riziku, do ktorého diverzifikovali. 5. Sekuritizácia vyvolala aj vážne problémy medzi príkazcom a sprostredkovateľom súvisiace s nezosúladenými stimulmi medzi emitentmi a konečnými investormi. Keďže riziká prechádzali cez celý reťazec, tí, ktorí mali najlepšiu pozíciu na zachovanie obozretných úverových úpisov a štandardov monitorovania, sa väčšmi zameriavali na maximalizáciu poplatkov. Mnohí investori na konci reťazca okrem toho nevykonali primeranú hĺbkovú analýzu a pri hodnotení rizika sa príliš spoliehali na úverové ratingové agentúry. V niektorých prípadoch toto nadmerné spoliehanie sa na úverové ratingy vyplynulo z rastúcej zložitosti produktov a zabezpečenia vnútropodnikových analytických kapacít. Na úrovni ratingových agentúr sa na pridelenie ratingov často používali chybné metodiky a dátové vstupy a investori, ktorí sa na ne spoliehali, nemali vždy dostatočné analytické schopnosti a informácie, aby spochybnili ratingy agentúr a sami posúdili investície. 6. Globálna sekuritizačná hrubá emisia stúpla takmer z ničoho na začiatku 90. rokov 20. storočia na vrchol na úrovni takmer 5 biliónov USD v roku 2006. Odvtedy objemy výrazne poklesli. V skutočnosti americké sekuritizácie podložené súkromnými (na rozdiel od sponzorovaných vládou) hypotekárnymi úvermi skolabovali takmer celkom. Tento kolaps čiastočne vyvážila vyššia európska emisia, – ktorú však tvoria takmer výlučne cenné papiere, ktoré držia emitenti, aby ich použili ako zabezpečenie s cieľom dostať sa k likviditným facilitám centrálnej banky. Emisia sekuritizácie nezabezpečenej nehnuteľnosťami zostala pomerne silná a je rovnako podporovaná facilitami centrálnej banky. Na druhej strane, hoci sa očakáva, že sa výnosnosť pôžičiek, ktoré podkladajú väčšinu nehypotekárnych sekuritizácií[5], zhorší, zdá sa, že pre profesionálnych investorov sú tieto cenné papiere pomere dostačujúce. Táto úroveň spokojnosti by mohla byť vo veľkej miere dôsledkom viery, že štruktúry a dynamiky výkonnosti sú lepšie pochopené, ako aj skutočnosti, že u emitentov sa predpokladá, že musia vo veľkom rozsahu „ísť s kožou na trh“, t. j. ponechať si časť rizika expozícií, ktoré sekuritizujú. 7. Komisia na základe uvedených skutočností očakáva, že vplyv článku 122a na sekuritizácie bude pozitívny. Článkom sa pomôže užšie zosúladiť stimuly emitentov a investorov, čím sa sekuritizácie stanú zdravšími, a vzbudiť novú dôveru v tento zdroj financovania. Rozhodujúcim dôsledkom by mohlo byť, že sekuritizácie sa vrátia vo väčších objemoch a ako zdroj refinancovania pôžičiek finančného sektora reálnemu hospodárstvu, pričom sa však zabráni prebytku, ktorý sa stal zjavným v priebehu krízy[6]. Prístup v článku 122a je trojvetvový: po prvé, bankoví investori musia dodržiavať (a orgány dohľadu musia preskúmať dodržiavanie) zoznam opatrení týkajúcich sa hĺbkovej analýzy, ktoré sa majú vykonať. Medzi tieto požadované opatrenia patrí, aby investori vykonávali stresové testy sekuritizácií, ktoré kupujú, pričom sa posúdi podkladové portfólio pôžičiek. Po druhé, bankoví originátori musia zabezpečiť, aby investori mali k dispozícii potrebné informácie na vhodnú hĺbkovú analýzu. Po tretie, emitenti sekuritizácií si musia ponechať ekonomický záujem na „ich“ sekuritizáciách, nie nižší ako 5 %. Všetky tieto tri vetvy prístupu sa spoločne zameriavajú na zabezpečenie súladu záujmov investorov a originátorov, pričom sa zabezpečí, 8. aby investori slepo neinvestovali do toho, čomu skutočne nerozumejú, 9. aby investori boli schopní požadovať disciplínu od emitentov a 10. aby originátori takisto vystavili vlastné finančné prostriedky riziku a nemali motív na sekuritizáciu zlých pôžičiek. 11. Hoci článok 122a prináša výhody z hľadiska zosúladených stimulov, čím sa zabráni prebratiu príliš veľkého rizika, článok 122a bude znamenať aj určité dodatočné náklady na sekuritizácie. Tieto náklady v prípade emitentov súvisia s povinnosťou poskytovať informácie, v prípade investorov s povinnosťou vynaložiť zdroje na hĺbkovú analýzu a napokon pre emitentov vyplývajú z povinnosti financovať expozíciu voči vlastným sekuritizáciám. Komisia očakáva, že tieto dodatočné náklady budú najvyššie v prípade obchodných modelov, pri ktorých boli postupy týkajúce sa poskytovania informácií, hĺbkovej analýzy a ponechania si rizika pred krízou nevhodné. Žiadne z týchto dodatočných nákladov sa však nemôžu považovať za rovnocenné stratám sociálneho blahobytu. Časť z nich predstavujú skôr náklady vzniknuté jednému hospodárskemu subjektu, ktoré by inak musel znášať iný hospodársky subjekt. Predovšetkým, emitentovi pri investovaní do vlastných sekuritizácií vznikajú iba náklady spojené s refinancovaním a prípadnými úverovými stratami, ktoré by inak vznikli investorom do sekuritizácie. Ponechanie si angažovanosti emitentom v dôsledku toho zahŕňa iba skutočné náklady, ak má emitent zvlášť vysoké náklady na financovanie, ak sám drží niektoré riziká sekuritizácie, čo môže byť prípad niektorých nebankových emitentov sekuritizácií. Za takýchto okolností môže byť medzi veriteľmi nižšia hospodárska súťaž, ktorá môže zahŕňať skutočné náklady na ponechanie si rizika. 12. Skutočné transakčné náklady v prípade sekuritizačného obchodného modelu predstavujú predovšetkým poskytovanie informácií a hĺbková analýza. Zatiaľ čo pri bežnom bankovníctve banka posudzuje pôžičky a robí úverové rozhodnutia, pričom drží pôžičky vo svojej knihe až do splatnosti, sekuritizačný model zahŕňa minimálne investora ako ďalšiu stranu, ktorá musí vykonať dodatočné preskúmanie založené na poskytnutých informáciách, ktoré ponúkol emitent. Tieto náklady sú nevyhnuteľné, ak sa má sekuritizačný model vykonať riadnym spôsobom a na základe smernice sa uložením minimálnych štandardov na poskytovanie informácií a hĺbkovú analýzu zvyšujú náklady na sekuritizáciu iba v situáciách, keď by sa činnosť inak nevykonala s náležitou dôkladnosťou. Z tohto dôvodu sú dodatočné transakčné náklady, ktoré vzniknú emitentom a investorom spolu s tými, ktoré vyplývajú z verejného dohľadu nad dodržiavaním požiadaviek, vyvážené sociálnou výhodou pružnejšieho sekuritizačného obchodného modelu. ÚčINNOSť MINIMÁLNEJ HODNOTY PONECHANIA SI ANGAžOVANOSTI 13. Komisia usudzuje v súlade s radami, ktoré dostala od CEBS, že neexistuje jednotná úroveň alebo forma[7] ponechania si angažovanosti, ktorá je optimálna pre všetky sekuritizácie. Keďže cieľom ponechania si angažovanosti zo strany emitenta je zosúladenie jeho záujmu so záujmom investora, základnými rozhodujúcim faktorom pre optimálnu úroveň ponechania si angažovanosti je možný nesúlad motívov, ktorý existuje pri danej sekuritizácii. Možný nesúlad by sa mal zvážiť z hľadiska príležitostí pre emitenta vybrať aktíva, skombinovať ich v sekuritizácii a štruktúrovať transakciu spôsobom, ktorý zlepší jeho vlastné zisky na úkor investorov. Rozhodujúca otázka sa týka rozsahu, v ktorom je investor schopný pochopiť rizikový profil a profil odmien sekuritizácie. V extrémnom prípade, ak potenciálni investori nemajú vôbec žiadne informácie o riziku a odmenách za sekuritizáciu a nerozumejú im, optimálnym riešením pre potenciálneho emitenta by bolo ponechať si pre seba všetky riziká a odmeny za aktíva, t. j. predovšetkým nesekuritizovať aktíva. Inak, emitent by mohol mať silný motív oklamať neznalých investorov o skutočnom riziku. 14. Ak v ďalšom extrémnom prípade emitent nemal informačnú výhodu v porovnaní s investorom týkajúcu sa rizík každého jednotlivého podkladového aktíva, nesúlad záujmov by nemusel vzniknúť a ponechanie si rizika by nebolo potrebné. Žiadny extrém zjavne nie je reálny pri skutočných sekuritizáciách. Je však isté, že emitent bude mať takmer vždy komparatívnu výhodu oproti investorovi, pokiaľ ide o prístup k informáciám a schopnosť posúdiť informácie. Emitent často poskytuje pôžičky sám a môže mať dlhoročné skúsenosti v príslušnom trhovom segmente, zatiaľ čo investor môže iba náhodne kúpiť sekuritizáciu príslušných pôžičiek s cieľom začleniť ju do diverzifikovaného portfólia. 15. S cieľom vyvážiť štrukturálnu komparatívnu nevýhodu investora z hľadiska prístupu k informáciám a schopnosti posúdiť ich bude ponechanie si angažovanosti dôležité na zosúladenie záujmov. Správna hodnota a forma ponechania si angažovanosti však závisí od rozsahu tejto nevýhody. Rôzne sekuritizácie vedú k odlišným asymetriám informácií, ktoré závisia napríklad od druhu podkladových aktív, ktoré sú v rozsahu od pôžičiek podnikom, ktoré uverejňujú súhrnné finančné informácie na jednej strane spektra po retailové pôžičky alebo zložité štruktúrované pôžičky v rámci projektového financovania s malým množstvom verejne dostupných informácií na strane druhej. Rôzne sekuritizácie si môžu vyžadovať rôzne opatrenia na ponechanie si angažovanosti s cieľom dosiahnuť zosúladenie záujmov na vyváženie asymetrie informácií. Optimálna hodnota a forma ponechania si angažovanosti v každom konkrétnom prípade bude závisieť od množstva ťažko merateľných alebo kvalitatívnych faktorov, takže nie je možné vytvoriť prístup založený na vzorcoch na stanovenie optimálnej úrovne ponechania si angažovanosti v smernici. 16. V smernici sa preto vyžaduje iba mierna minimálna úroveň ponechania si angažovanosti a od investorov sa požaduje, aby výlučne posúdili politiku ponechania si angažovanosti prijatú emitentom. To, naopak, znamená, že investori by sa mali zdržať kúpy sekuritizácií, ak je úroveň ponechania si angažovanosti, hoci spĺňa požadované minimum 5 %, nedostatočná vzhľadom na transparentnosť podkladových rizík. Skutočné hodnoty ponechania si angažovanosti v dôsledku toho môžu byť vyššie ako požadované minimum. 17. Úvaha, že hodnoty ponechania si angažovanosti by sa mali pri jednotlivých sekuritizáciách líšiť, je v súlade so širokým rozsahom úrovní ponechania si angažovanosti, ktoré existujú pri súčasných sekuritizáciách, ktoré sú v rozsahu od takmer nuly po 100 %, v prípade ktorých podkladové aktíva môžu byť v plnej miere zaručené emitentom. Podrobné dôkazy o úrovniach ponechania si angažovanosti, rozdelené podľa druhu transakcie a pôvodu, sú obsiahnuté v správe CEBS. Z hľadiska vplyvu požiadavky na ponechanie si angažovanosti, neprekáža, že sa ňou neukladajú žiadne dodatočné obmedzenia sekuritizácií v prípadoch, keď je výška ponechania si angažovanosti už vyššia ako 5 % nezávisle od tejto požiadavky. Z politického hľadiska je však dôležité uznať, že existuje dôkaz, ktorý naznačuje, že v eufórii pred krízou úroveň ponechania si angažovanosti pri niektorých druhoch sekuritizácií v skutočnosti klesla na úroveň, ktorá sa javí ako neudržateľne nízka v zmysle štrukturálnej informačnej nevýhody investorov[8]. Regulačná minimálna úroveň ponechania si angažovanosti sa preto zdá byť veľmi dôležitá ako regulačný zachytávací mechanizmus na zlepšenie pružnosti trhu v čase, keď vznikajú bubliny. Takýto regulačný zachytávač by však nemal byť nastavený na príliš vysokej úrovni. V prípade pomerne transparentných sekuritizácií, pri ktorých je informačná nevýhoda investorov malá, by mierna minimálna úroveň ponechania si angažovanosti vo výške 5 % mohla predstavovať zbytočnú regulačnú prekážku pre účastníkov trhu. Zbytočne vysoká minimálna požiadavka na ponechanie si angažovanosti môže mať skutočné náklady s ňou spojené, ak rôzni potenciálni emitenti sekuritizácií čelia výrazne odlišným nákladom na financovanie. V takomto prípade by vyššia ako nevyhnutná požiadavka na ponechanie si angažovanosti mohla potenciálne znamenať, že niektorí nebankoví emitenti by sekuritizácie viac nepovažovali za atraktívny obchodný model, čo by znamenalo, že opustia trh, a tým sa zníži hospodárska súťaž medzi veriteľmi. ZÁVERY 18. Pokiaľ ide o celkový vplyv, Komisia očakáva, že článok 122a pomôže užšie zosúladiť motívy emitentov a investorov. Sekuritizácia sa tak stane zdravšou a vzbudí novú dôveru v tento zdroj financovania. Rozhodujúcim dôsledkom bude, že sekuritizácia sa vráti vo väčšom objeme ako zdroj refinancovania pôžičiek finančného sektora reálnemu hospodárstvu, pričom sa však zabráni prebytkom, ktoré sa stali zjavnými počas krízy. Pokiaľ ide o konkrétnu otázku účinnosti zvolenej minimálnej úrovne ponechania si angažovanosti, Komisia konštatuje, že existujúca mierna minimálna úroveň ponechania si angažovanosti na úrovni 5 % by sa mala zachovať, pričom uznáva, že investori by mali požadovať vyššiu úroveň ponechania si angažovanosti v závislosti od konkrétnej sekuritizácie. 19. Možno teda očakávať, že celkový návrh článku 122a splní svoj účel. V záveroch k tejto správe Komisia poukázala na množstvo technických bodov, na ktoré poukázal CEBS, ktoré sú stručne opísané v prílohe k tejto správe. Komisia uvažuje, že bezprostredne nie je potrebné navrhnúť legislatívne zmeny článku 122a v tomto kontexte. Komisia však bude pozorne monitorovať medzinárodný vývoj v tejto oblasti, pričom uznáva, že aj v jurisdikciách mimo EÚ existuje záujem zaviesť požiadavky podobné požiadavkám uvedeným v článku 122a, vrátane požiadaviek na ponechanie si angažovanosti. Ak sa tento vývoj ďalej potvrdí, Komisia zabezpečí, aby sa článok 122a posúdil v zmysle možných odlišných riešení nájdených v iných jurisdikciách. Príloha – technické body, ktoré vymedzil CEBS A) METÓDY PONECHANIA SI ANGAžOVANOSTI 20. CEBS odporúča úpravu metód ponechania si angažovanosti, ktorá by umožnila ponechanie si podielu na riziku každej sekuritizovanej expozície skôr, ako ponechanie expozícií k sekuritizačným tranžiam predaným investorom. To sa v súčasnosti už povoľuje na základe odseku 1 písm. b) článku 122a, avšak len pre osobitný prípad „revolvingových sekuritizácií“. Bolo by užitočné posúdiť zmenu článku s cieľom umožniť širšie využitie tejto metódy ponechania si angažovanosti v súvislosti s prípravou budúcej pozmeňujúcej a dopĺňajúcej smernice. B) VÝNIMKY 21. Množstvo výnimiek z uplatňovania požiadavky na ponechanie si angažovanosti uvedenej v článku 122a sa uvádza v odseku 2 toho istého článku. Výnimky zo sekuritizácie sa uplatňujú predovšetkým vtedy, ak sekuritizované expozície predstavujú pohľadávky alebo podmienené pohľadávky voči a) ústredným vládam alebo centrálnym bankám, regionálnym vládam, miestnym orgánom a subjektom verejného sektora členských štátov; ii) inštitúciám, ktorým sa podľa článkov 78 až 83 priraďuje riziková váha 50 % alebo menej, alebo iii) multilaterálnym bankám, ktoré majú porovnateľné úverové riziko ako centrálne banky. 22. V smernici sa podobne ustanovuje, že požiadavka na ponechanie si angažovanosti sa neuplatňuje na: i) transakcie, ktoré vychádzajú z jasného, transparentného a prístupného indexu, v ktorom sú podkladové referenčné subjekty identické so subjektmi, ktoré tvoria index subjektov, s ktorým sa obchoduje vo veľkom rozsahu, alebo ktoré sú inými obchodovateľnými cennými papiermi, ktoré nie sú sekuritizačnými pozíciami, a ii) syndikované úvery, odkúpené pohľadávky, swapy na úverové zlyhanie, pokiaľ sa tieto nástroje nepoužijú na štruktúrovanie a/alebo zabezpečenie sekuritizácie, na ktorú sa vzťahuje požiadavka na ponechanie si angažovanosti. 23. Základom pre tieto výnimky je, že sekuritizácie uvedených podkladových expozícií nepredstavujú závažný problém z hľadiska nezosúladeného stimulu, pretože a) sekuritizované aktíva predstavujú obzvlášť nízke riziko alebo b) emitent má nízky stupeň voľnosti na vytvorenie sekuritizácie spôsobom, ktorý je nevýhodný pre investorov, pretože zloženie sekuritizácie je určené zložením indexu. Uvedenie syndikovaných úverov, odkúpených pohľadávok, swapov na úverové zlyhanie v skutočnosti nepredstavuje výnimku, ale skôr objasňuje, že samotné tieto druhy nástrojov netvoria sekuritizácie, – pokiaľ sa skutočne nepoužijú na štruktúrovanie sekuritizácie, – a preto nie sú zahrnuté do požiadavky na ponechanie si angažovanosti. 24. CEBS tvrdí, že tieto výnimky nepredstavujú možnosť obísť požiadavku na ponechanie si angažovanosti v situáciách, keď by sa mala uplatniť, ale konštatuje, že výnimku týkajúcu sa inštitúcií s pridelenou rizikovou váhou 50 % alebo menej možno považovať za problematickú. CEBS usudzuje, že podľa článkov 78 až 83 smernice o kapitálových požiadavkách (CRD) sa riziková váha 50 % a menej prideľuje expozíciám voči úverovému riziku subjektov s vysokým ratingom ratingových agentúr a poznamenáva, že takýto úverový rating vôbec nezaručuje schopnosť subjektu splácať svoje úverové záväzky, ako to potvrdila súčasná kríza. CEBS podobne tvrdí, že výnimky týkajúce sa regionálnych vlád a multilaterálnych rozvojových bánk by sa mali obmedziť na tie expozície, ktoré sa považujú za expozície voči ústredným vládam a centrálnym bankám z dôvodu ich nízkeho rizika zlyhania. Komisia by súhlasila s názorom, že expozície uvedené vo výnimkách nie sú rovnocenné z hľadiska rizikového profilu, hoci Komisia sa tendenčne domnieva, že všetky uvedené expozície možno považovať za pomerne nízke úverové riziko. Je otázkou názoru, aký stupeň rizika je prijateľný v prípade tejto výnimky a CEBS sa nevenuje tomuto problému podrobnejšie. Komisia sa okrem toho domnieva, že obavy týkajúce sa ratingov ratingových agentúr, ako miera rizika, sú v zásade opodstatnené, avšak neexistuje žiadna alternatívna miera rizika s výnimkou vlastných hodnotení úverových inštitúcií, na ktoré sa možno odvolať v právnych predpisoch. Komisia sa vzhľadom na uvedené skutočnosti domnieva, že existujúca výnimka by sa mala zachovať, keďže nejestvujú dostatočne jednoznačné dôkazy, že stupeň rizika pri daných expozíciách alebo ratingy ratingových agentúr ako približná miera rizikovosti týchto expozícií nie sú primerané. 25. CEBS okrem toho usudzuje, že do článku 122a by sa mala zapracovať jedna dodatočná výnimka z rozsahu pôsobnosti článku 122a s cieľom zabrániť sekuritizáciám založeným na vlastných pasívach inštitúcie vrátane krytých dlhopisov, ktorých podkladový kolaterál je v súvahe emisnej inštitúcie. Komisia sa domnieva, že sekuritizácia vlastných pasív bánk, najmä krytých dlhopisov, by zvyčajne bola zaradená pod existujúcu výnimku týkajúcu sa expozícií voči inštitúciám, pokiaľ príslušná banka nemá externý rating a nepredstavuje zvlášť slabú kreditnú kvalitu[9]. Komisia teda opätovne nezváži navrhnutie tejto dodatočnej výnimky, pretože by sa mala zachovať existujúca výnimka. C) ĎALšIE USTANOVENIA A ZABEZPEčENIA 26. Komisia vo svojej výzve na poskytnutie poradenstva požiadala CEBS o radu, či by sa do znenia článku 122a nemali pridať dodatočné ustanovenia a zabezpečenia s cieľom odstrániť možnosť, aby emitenti obišli požiadavku na ponechanie si angažovanosti. Komisia v tejto súvislosti zdôraznila obavu týkajúcu sa schopnosti štruktúrovať transakcie takým spôsobom, aby sa zabránilo uplatneniu požiadaviek na ponechanie si angažovanosti, najmä prostredníctvom poplatkov alebo prémiovej štruktúry. CEBS v tejto súvislosti tvrdí, že by nebolo možné posúdiť všetky faktory, ktoré by mohli oslabiť účinnosť požiadavky na ponechanie si angažovanosti. Podľa názoru CEBS by sa tieto obavy mali odstrániť prostredníctvom požadovania poskytovania informácií o poplatkoch a štruktúrach odmien, aby si investori mohli vytvoriť názor na vplyv záujmov originátora. 27. Komisia súhlasí s CEBS, že je ťažké vypustiť z právnych predpisov akýkoľvek pokus emitenta o zníženie účinnosti minimálnej úrovne ponechania si angažovanosti v rozsahu 5 %. Ako sa už uviedlo v tejto správe, dôležitú úlohu má hĺbková analýza investorov, ktorá sa vzťahuje aj na stratégiu ponechania si angažovanosti prijatú pri jednotlivých sekuritizáciách. Investujúce úverové inštitúcie zodpovedajú za vykonanie hĺbkovej analýzy požadovanej v odseku 4 písm. a) a b) článku 122a v súvislosti s mechanizmom ponechania si angažovanosti a širším rizikovým profilom transakcie, ktorá by sa vzťahovala aj na riziká súvisiace s nezvyčajnými štruktúrami poplatkov; na druhej strane, orgány dohľadu zodpovedajú za zabezpečenie účinnej hĺbkovej analýzy. Komisia sa domnieva, že požiadavky na hĺbkovú analýzu uvedené v článku 122a môžu predstavovať dostatočný základ na zabezpečenie toho, aby investori konali v tomto smere obozretne a aby orgány dohľadu mohli na tento účel vypracovať ďalšie usmernenia. 28. CEBS v inej súvislosti poznamenáva, že v článku 122a sa nekonkretizuje presný mechanizmus týkajúci sa požiadaviek na poskytovanie údajov a predovšetkým, že v súčasnom znení sa od originátorov iba vyžaduje, aby „výslovne uviedli“, že spĺňajú požiadavku na ponechanie si angažovanosti. CEBS sa obáva, že táto požiadavka by mohla viesť k širokej interpretácii. CEBS preto odporúča, aby Komisia zvážila, či je znenie dostatočne jednoznačné na dosiahnutie jej cieľov, najmä vzhľadom na to, že táto požiadavka sa má plniť trvalo. Komisia súhlasí, že kompromisné znenie dosiahnuté pri legislatívnom procese neukladá požiadavku na emitenta sekuritizácie priamo, ale len nepriamo prostredníctvom investora. Komisia v tejto súvislosti pripomína, že išlo o vedomé rozhodnutie požiadať investorov, aby zabezpečili, že emitenti si ponechajú expozíciu, pretože samotní emitenti sekuritizácií, ktorí si nájdu cestu do európskych investičných portfólií, môžu podliehať európskym právnym predpisom, ale aj nemusia. Vzhľadom na tento problém sa musí vynaložiť úsilie na nájdenie znenia, ktoré je účinné pre sekuritizácie vykonané mimo EÚ a ktoré zároveň zbytočne nezaťažuje európskych investorov. Požiadavka sa predovšetkým musí znova posúdiť v súvislosti s dodatočnou požiadavkou na investora, aby analyzoval skutočný záväzok originátora. Komisia súhlasí s tým, že otázka týkajúca sa potreby jednoznačnejších požiadaviek na emitenta si však zasluhuje ďalšie posúdenie a domnieva sa, že odpoveď na túto otázku by sa mohla nájsť v pokračujúcom medzinárodnom vývoji, ktorý môže viesť k požiadavkám na ponechanie si angažovanosti aj v iných významných jurisdikciách. Komisia bude preto sledovať tento problém ďalej pri monitorovaní príslušného vývoja mimo EÚ. D) SKUPINOVÉ šTRUKTÚRY 29. CEBS v prípade skupinových štruktúr poukazuje na to, že zásada uplatňovania požiadavky na ponechanie si angažovanosti na úrovni jednotlivých subjektov i na konsolidovanej úrovni zostáva v absolútnom vyjadrení všeobecným problémom, pretože požiadavku na ponechanie si angažovanosti možno splniť na konsolidovanom základe vtedy, keď originátori alebo sponzori patria do rovnakej skupiny. Táto možnosť podlieha súboru prísnych podmienok. Požiadavka na ponechanie si angažovanosti teda nie je povinná pri jednotlivých subjektoch v prípade špecializovaného subjektu, ktorý priamo nevytvára sekuritizované expozície, ale patrí do rovnakej skupiny, ako subjekty, ktoré sú originátormi. CEBS poznamenáva, že v cezhraničných skupinách, v ktorých rôzne subjekty vychádzajú z rôznych jurisdikcií, by mohla potenciálne vzniknúť regulačná arbitráž, CEBS však verí, že nadchádzajúce vykonávanie usmernení CEBS o zbližovaní dohľadu by mohlo tento problém vyriešiť. 30. CEBS poukazuje na dodatočný problém, že subjekt, ktorý si ponechá podiel na sekuritizácii v mene iných subjektov v skupine, by mohol byť vylúčený zo skupiny, napríklad prostredníctvom predaja. CEBS poukazuje na to, že v takomto prípade by museli tento problém riešiť ostatné subjekty v skupine nadobudnutím expozície voči sekuritizácii tak, aby boli opäť schopné ďalej dodržiavať požiadavku na ponechanie si angažovanosti. Ak by nastala takáto situácia, možno očakávať, že požiadavka na ponechanie si angažovanosti opäť dosiahne svoj cieľ. [1] V tejto správe je vhodnejšie používať výraz „emitent“ v prípade bánk, ktoré vykonávajú obidve tieto činnosti, hoci, ak chceme byť presní, skutočné cenné papiere emituje účelovo vytvorený subjekt a technicky je emitent sponzorom alebo originátorom v zmysle smernice. [2] Retailoví investori boli vystavení sekuritizačným tranžiam iba nepriamo a vo veľmi obmedzenom rozsahu; ak kúpili finančné produkty obsahujúce sekuritizačné tranže, podcenili by riziká vyplývajúce z praktík predaja i nedostatočnej transparentnosti produktu. [3] Pozri prílohu, v ktorej sa nachádza výňatok zo znenia smernice. [4] Pozri článok 156 deviaty pododsek. [5] ako sú pohľadávky z kreditných kariet a pôžičiek na kúpu automobilov. [6] Poznamenáva sa, že požiadavky sa budú uplatňovať iba na nové emisie a po období odkladu splátok aj na sekuritizácie so zachovaním nadobudnutých práv, ktoré sú „doplnené“ o nové pôžičky, ktoré sa majú sekuritizovať. [7] T. j. napríklad prvá strata alebo rôzne tranže sekuritizácie. [8] Napríklad, Franke, G. a Krahnen, J.P., (2008) „The Future of Securitization“, mimeo alebo Správa o celosvetovej finančnej stabilite MMF z októbra 2009. [9] Výnimka ustanovená v prípade pohľadávok voči inštitúciám podľa odseku 3 písm. c).