V júli 2017 Komisia začala postupy v prípade nesplnenia povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ proti 13 členským štátom (Rakúsko, Bulharsko, Cyprus, Česko, Grécko, Španielsko, Chorvátsko, Luxembursko, Malta, Poľsko, Portugalsko, Švédsko a Slovensko) za neoznámenie opatrení na transpozíciu smernice. V januári 2018 zaslala Komisia odôvodnené stanoviská Rakúsku, Bulharsku, Španielsku a Luxembursku, keďže tieto štáty stále neoznámili transpozičné opatrenia. Do septembra 2018 oznámili Komisii svoje vnútroštátne transpozičné opatrenia všetky členské štáty viazané touto smernicou. Analýzou oznámených opatrení sa nezistili žiadne závažné samostatné chýbajúce prvky. Konania týkajúce sa nesplnenia povinnosti oznámiť transpozičné opatrenia boli preto zastavené.

Do uplynutia lehoty na transpozíciu 22. mája 2017 (článok 36 ods. 1) oznámili Komisii potrebné opatrenia iba 2 členské štáty a ďalších 8 členských štátov oznámilo opatrenia v nasledujúcich dňoch a týždňoch.

V prvej časti sa opisuje aktuálny stav vykonávania smernice členskými štátmi so zameraním na hlavné ustanovenia, ktoré majú kľúčový význam pre bezproblémové fungovanie EVP. Druhá časť obsahuje prehľad základných prvkov týkajúcich sa uplatňovania smernice členskými štátmi.

V článku 37 smernice sa požaduje, aby Komisia predložila Európskemu parlamentu a Rade správu o uplatňovaní smernice na základe kvalitatívnych a kvantitatívnych informácií. Správa obsahuje predovšetkým hodnotenie vplyvu smernice na spoluprácu v trestných veciach a ochranu jednotlivcov, ako aj vykonávania jej ustanovení o odpočúvaní telekomunikačnej prevádzky so zreteľom na technický rozvoj.

·Uvádzajú sa v nej vzorové formuláre na vyplnenie EVP (príloha A), potvrdenie doručenia EVP (príloha B) a informovanie o odpočúvaní telekomunikačnej prevádzky na území informovaného členského štátu (príloha C).

V článku 3 smernice sa uvádza, že do rozsahu pôsobnosti EVP patria všetky vyšetrovacie opatrenia s výnimkou zriadenia spoločného vyšetrovacieho tímu a zabezpečovania dôkazov v rámci takéhoto tímu. V odôvodneniach 9 a 34 sa objasňuje, že smernica by sa nemala vzťahovať na cezhraničné sledovanie uvedené v Dohovore, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, ani na predbežné opatrenia na účely konfiškácie.

Vo väčšine členských štátov sú orgánmi príslušnými na vydávanie EVP prokuratúry, vyšetrujúci sudcovia alebo súdy. V jednom členskom štáte sú orgánmi príslušnými na vydávanie EVP iba súdy, zatiaľ čo iný členský štát v súlade s článkom 2 písm. c) bodom i) určil za vydávajúci justičný orgán fiškálny orgán, ktorý má práva a plní povinnosti prokuratúry. Menej než polovica členských štátov využila možnosť určiť v súlade s článkom 2 písm. c) bodom ii) za svoje vydávajúce orgány príslušné vyšetrovacie orgány, ako sú napríklad policajné orgány. V niektorých prípadoch boli v rámci priestupkových konaní za vydávajúce orgány určené správne orgány. Za overovacie orgány pre takéto EVP boli určení prokurátori, vyšetrujúci sudcovia alebo súdy. V jednom členskom štáte nebol určený žiadny overovací orgán pre EVP vydávané správnym orgánom v priestupkových konaniach. Takmer všetky členské štáty vykonali toto ustanovenie správne.

Súdny dvor rozhodol, že pojem „justičný orgán“ uvedený v článku 1 ods. 1 a pojem „vydávajúci orgán“ uvedený v článku 2 písm. c) sa vzťahujú na prokuratúru členského štátu nezávisle od zákonného vzťahu podriadenosti medzi touto prokuratúrou a výkonnou mocou tohto členského štátu a vystavenia uvedenej prokuratúry riziku, že bude v súvislosti s vydaním EVP priamo alebo nepriamo podliehať individuálnym pokynom alebo usmerneniam zo strany výkonnej moci.

V článku 2 písm. c) sa uvádza, že pojem „vydávajúci orgán“ zahŕňa sudcu, súd, vyšetrujúceho sudcu alebo prokurátora. Okrem toho zahŕňa akýkoľvek iný príslušný orgán určený vydávajúcim štátom, ktorý v dotknutej veci plní funkciu vyšetrovacieho orgánu v trestnom konaní a má v súlade s vnútroštátnym právnym poriadkom právomoc nariadiť zabezpečenie dôkazov za predpokladu, že taký EVP overí sudca, súd, vyšetrujúci sudca alebo prokurátor.

3.1.1.Vydávajúce orgány [článok 2 písm. c)]

Podľa článku 5 ods. 3 musia príslušné orgány vydávajúceho štátu preložiť EVP do úradného jazyka (úradných jazykov) vykonávajúceho štátu alebo do niektorého iného jazyka, ktorý vykonávajúci štát uviedol ako prijateľný.

Podľa článku 6 ods. 1 môže byť EVP vydaný, ak a) je vydanie EVP pri zohľadnení práv podozrivej alebo obvinenej osoby nevyhnutné a primerané na účely konania uvedeného v článku 4 a b) vyšetrovacie opatrenie (opatrenia) uvedené v EVP by sa mohlo (mohli) za rovnakých podmienok nariadiť v podobnom vnútroštátnom prípade.

V článku 4 smernice sa uvádza, že EVP sa môže vydať v súvislosti s trestným konaním vo všetkých členských štátoch [článok 4 písm. a)]. Jeden členský štát však vyžaduje, aby išlo o trestné konanie týkajúce sa trestného činu spáchaného vo vydávajúcom štáte, namiesto „trestného činu podľa vnútroštátneho právneho poriadku vydávajúceho štátu“. Niekoľko členských štátov vo svojej pozícii vydávajúcich štátov uviedlo, že je možné vydať EVP v konaniach týkajúcich sa skutkov, ktoré sú trestné podľa vnútroštátneho právneho poriadku vydávajúceho štátu z dôvodu porušenia právnych predpisov podľa článku 4 písm. b) a c) smernice. Transpozičné právne predpisy v mnohých členských štátoch neobsahujú výslovnú zmienku o konaniach súvisiacich s trestnými činmi alebo porušeniami právnych predpisov, za ktoré môže byť právnická osoba zodpovedná alebo trestaná vo vydávajúcom štáte [článok 4 písm. d)]. Takmer všetky členské štáty vykonali toto ustanovenie správne.

Takéto rozdielne prístupy k vykonávaniu môžu viesť k nesúladu medzi rôznymi právnymi systémami. To by mohlo sťažiť uplatňovanie smernice v praxi. Ako potvrdil Súdny dvor, EVP „je nástrojom založeným na zásadách vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania, ktorých vykonanie predstavuje zásadu a odmietnutie vykonania je poňaté ako výnimka, ktorá sa musí vykladať reštriktívne“.

V súlade s článkom 11 ods. 5 je vykonávajúci orgán povinný požiadať orgán vo svojom členskom štáte o pozbavenie výsady alebo imunity, ak daný orgán má právomoc to urobiť. Malý počet členských štátov netransponoval toto ustanovenie, alebo ho transponoval iba čiastočne.

V článku 11 ods. 4 sa vyžaduje, aby sa vykonávajúci orgán poradil s vydávajúcim orgánom pred prijatím rozhodnutia o neuznaní alebo nevykonaní EVP na základe niektorých dôvodov neuznania alebo nevykonania. Väčšina členských štátov vykonala toto ustanovenie správne, ale niektoré to urobili iba čiastočne, napríklad vynechaním slov „úplnom alebo čiastočnom“ a „bezodkladné“ alebo vynechaním požiadavky poradiť sa o určitých dôvodoch neuznania alebo nevykonania s vydávajúcim orgánom.

Výrazné rozdiely v prístupoch k transpozícii boli zaznamenané v prípade článku 11 ods. 1 písm. d), v ktorom sa uvádza nepovinný dôvod na odmietnutie, ak by vykonanie EVP bolo v rozpore so zásadou ne bis in idem. Zatiaľ čo niektoré členské štáty sa iba zmieňujú o samotnej zásade, iné ju konkretizujú a niektoré z nich pridávajú podmienku presadenia.

Väčšina členských štátov transponovala článok 10 zodpovedajúcim spôsobom, zatiaľ čo v niektorých členských štátoch boli zistené problémy so súladom. Tie sa týkajú napríklad toho, že použitie iného vyšetrovacieho opatrenia je ponechané na voľné uváženie namiesto toho, aby bolo povinné (odsek 1), alebo toho, že je povinné použiť menej rušivé vyšetrovacie opatrenie namiesto toho, aby bolo jeho použitie ponechané na voľné uváženie (odsek 3), zatiaľ čo niektoré členské štáty transponovali odsek 5 ako dôvod neuznania alebo nevykonania.

Podľa článku 10 ods. 1 je vykonávajúci orgán povinný použiť iné vyšetrovacie opatrenie, ako sa uvádza v EVP, ak požadované opatrenie neexistuje vo vnútroštátnom právnom poriadku alebo by nebolo dostupné v podobnom vnútroštátnom prípade.

V malom počte členských štátov nebolo možné zistiť výslovnú transpozíciu článku 9 ods. 4 a 5, kde sa spresňuje, ako orgány vydávajúceho štátu môžu pomôcť pri vykonávaní EVP vo vykonávajúcom štáte, zatiaľ čo v niektorých ďalších členských štátoch boli zistené problémy so súladom.

Väčšina členských štátov transponovala článok 9 ods. 2 správne. V tomto článku sa vyžaduje dodržiavanie formálnych náležitostí a postupov výslovne určených vydávajúcim orgánom, pokiaľ takéto formálne náležitosti a postupy nie sú v rozpore so základnými zásadami právneho poriadku vykonávajúceho štátu. Jeden členský štát prijal ustanovenie o možnosti voľného uváženia namiesto povinnosti. Vo viacerých členských štátoch nebolo možné zistiť príslušné ustanovenia týkajúce sa správneho trestného konania. Viaceré členské štáty transponovali zmienku o „základných zásadách právneho poriadku“ ako všeobecnú zmienku o „vnútroštátnom práve“ alebo o jeho „základných zásadách“.

V súlade s článkom 13 ods. 2 sa môže odovzdávanie dôkazu prerušiť do rozhodnutia o opravnom prostriedku. Malý počet členských štátov netransponoval toto ustanovenie alebo ho transponoval iba čiastočne. Niektoré členské štáty zaviedli povinnosť prerušiť odovzdávanie dôkazu a jeden členský štát uviedol, že odovzdávanie dôkazu sa nesmie prerušiť z dôvodu opravného prostriedku.

V odseku 4 sa uvádza, že vykonávajúci orgán musí vykonať vyšetrovacie opatrenie bezodkladne a najneskôr do 90 dní od prijatia rozhodnutia o uznaní alebo vykonaní EVP. Všetky členské štáty zaviedli túto lehotu do svojich vnútroštátnych právnych predpisov.

V odseku 3 sa špecifikuje, že rozhodnutie o uznaní alebo vykonaní EVP sa musí prijať čo najskôr a najneskôr do 30 dní od doručenia EVP. Veľká väčšina členských štátov správne transponovala lehotu zodpovedajúcim spôsobom, ale v prípade niektorých sa vyskytli problémy týkajúce sa súladu, napríklad zavedením výnimiek.

Väčšina členských štátov správne transponovala povinnosti stanovené v článku 16, t. j. potvrdiť doručenie EVP a poskytnúť ďalšie informácie vydávajúcemu štátu v priebehu uznávania alebo vykonávania EVP. Malý počet členských štátov však transponoval článok 16 iba čiastočne [napríklad sú vynechané pojmy „bezodkladne“ a „ihneď“, vykonávajúcim orgánom sa neukladá povinnosť potvrdiť doručenie EVP, ak je zapojený ústredný orgán, nie je transponovaný článok 16 ods. 2 písm. b)].

4.ZBER ÚDAJOV

V septembri 2020 zaslala Komisia dotazníky príslušným orgánom a právnikom v členských štátoch, agentúre Eurojust a EJS so žiadosťou o kvalitatívne aj kvantitatívne informácie podľa článku 37 smernice. Odpovede dostala od 19 príslušných orgánov členských štátov, agentúry Eurojust a EJS a od 9 právnikov.

Podľa odpovedí príslušných orgánov sa zdá, že EVP sa často používa: počet EVP vydaných a vykonaných od začiatku uplatňovania smernice sa pohybuje od nízkeho trojmiestneho čísla (napríklad jeden členský štát vydal 364 EVP a bolo mu doručených 180 EVP na vykonanie) po nízke päťmiestne číslo (napríklad jeden členský štát vydal približne 15 900 EVP a bolo mu doručených približne 10 500 EVP na vykonanie). Okrem toho počet EVP, v prípade ktorých bola EJS požiadaná o poskytnutie pomoci, výrazne vzrástol z 255 v roku 2017 na 1 762 v roku 2019. Takáto pomoc zahŕňala napríklad priame kontakty medzi orgánmi, urýchlenie spolupráce, ako aj poskytovanie informácií o právnych otázkach alebo o štatúte trestnej veci. Od začiatku uplatňovania smernice bola agentúra Eurojust požiadaná o pomoc v 3 348 veciach týkajúcich sa EVP. Druh pomoci sa líšil od prípadu k prípadu a zahŕňal rôzne štádiá, od vydania EVP po jeho uznanie alebo vykonanie a následné opatrenia.

Výsluch osoby a získanie informácií o bankových a iných finančných účtoch sú medzi najčastejšie požadovanými vyšetrovacími opatreniami vo väčšine členských štátov. Zdá sa však, že pravidelne sa požaduje väčšina druhov vyšetrovacích opatrení.

Väčšina vydaných EVP bola úspešne vykonaná (od 76,65 % EVP vykonaných v jednom členskom štáte po 96,93 % EVP vykonaných v inom členskom štáte) a iba veľmi málo ich bolo odmietnutých (od 0 % všetkých EVP vydaných v jednom členskom štáte po 17 % EVP vydaných v inom členskom štáte). Vyskytlo sa však niekoľko problémov s odmietnutím vykonania EVP v jednotlivých prípadoch, napríklad z dôvodu obojstrannej trestnosti, alebo preto, že požadované opatrenie nemohlo byť schválené v súlade s vnútroštátnym právom, ako aj z vecných dôvodov alebo v dôsledku problémov s prekladom, vrátane dôvodov ako proporcionalita, politiky de minimis a pandémia COVID-19. Niektoré odmietnutia boli bez udania dôvodov. Iba niekoľko členských štátov sa odvolávalo na článok 11 ods. 1 písm. f) (základné práva) ako dôvody neuznania alebo nevykonania.

Väčšina členských štátov oznámila vykonávanie EVP a odovzdávanie dôkazov vydávajúcemu štátu v lehote 31 až 60 dní. Veľký počet členských štátov však oznámil doručenie dôkazov od vykonávajúceho štátu iba v lehote 91 až 120 dní. Mnohé členské štáty považujú lehoty týkajúce sa EVP za primerané. Skupina členských štátov však oznámila (závažné) individuálne oneskorenia, dokonca i v naliehavých prípadoch, zatiaľ čo z niektorých odpovedí vyplýva, že dodržiavanie lehôt je v jednotlivých členských štátoch rozdielne. Ako niektoré dôvody oneskorenia boli uvádzané vnútorné postupy, pracovné zaťaženie a pandémia COVID-19, ako aj ďalšie dôvody, ako napríklad nemožnosť doručiť predvolanie. Niektoré členské štáty oznámili, že takéto problémy vyriešili prostredníctvom priamych kontaktov alebo získaním podpory od agentúry Eurojust, EJS alebo Europolu v prípade naliehavých žiadostí.

Väčšina členských štátov považuje súčasný rámec vzájomného uznávania EVP vo všeobecnosti za dostatočný na získavanie dôkazov. To však nie je prípad elektronických dôkazov, pri ktorých členské štáty naďalej cítia silnú potrebu osobitných pravidiel, so stále silnejším tlakom v dôsledku šíriacej sa digitalizácie a pandémie COVID-19. Väčšina členských štátov sa okrem toho domnieva, že smernica zjednodušila a urýchlila zabezpečovanie dôkazov a mala pozitívny vplyv na justičnú spoluprácu v trestných veciach. Agentúra Eurojust a EJS sa do značnej miery stotožňujú s týmito názormi.

Zistené boli ťažkosti, ktoré prekážajú bezproblémovému fungovaniu EVP, pričom najčastejšie išlo o dĺžku a zložitosť formulára. Zistili sa aj rozdiely vyplývajúce z vnútroštátnych právnych režimov na získavanie dôkazov, ako aj ďalšie problémy praktického uplatňovania v jednotlivých prípadoch. Ide napríklad o požiadavky vykonávajúceho štátu, aby mu okrem formulára EVP bolo doručené vnútroštátne rozhodnutie (súdny príkaz), neúplné formuláre, preklady nízkej kvality a prípady, keď vykonávajúci štát nedodržal osobitné procedurálne požiadavky vydávajúceho štátu. Pokiaľ ide o posledný uvedený problém, dvojica členských štátov v tejto súvislosti zdôraznila prípustnosť dôkazov získaných prostredníctvom EVP na súdoch. Ďalšie členské štáty však neoznámili žiadne ťažkosti s prípustnosťou dôkazov, prípadne takýmito informáciami nedisponovali. Väčšina členských štátov uprednostnila nelegislatívne opatrenia na zlepšenie fungovania EVP, ale poskytla aj návrhy na zjednodušenie formulára.

Pokiaľ ide o odpočúvanie telekomunikačnej prevádzky, väčšina členských štátov buď nemohla poskytnúť presné údaje o tom, ako často sa toto opatrenie dosiaľ využívalo, alebo oznámila pomerne nízke počty prípadov odpočúvania. V prípade článku 30 sa počet vydaných EVP pohyboval od 0 v jednom členskom štáte po 25 v inom členskom štáte a počet doručených EVP sa pohyboval od 0 v jednom členskom štáte po 90 v inom členskom štáte. V prípade článku 31 sa počet prípadov informovania pohyboval od 0 v jednom členskom štáte po najmenej 40 v inom členskom štáte a počet prijatých informovaní sa pohyboval od 0 v jednom členskom štáte po 35 v inom členskom štáte. Väčšina členských štátov nedokázala uviesť, v koľkých prípadoch bolo odpočúvanie telekomunikačnej prevádzky (podľa článkov 30 alebo 31) odmietnuté, alebo oznámila veľmi nízke počty.

Pokiaľ ide o to, či sú ustanovenia smernice o odpočúvaní telekomunikačnej prevádzky primerané so zreteľom na technický rozvoj, väčšina členských štátov uviedla, že smernicu považujú z tohto hľadiska za prijateľnú, a domnievajú sa, že problémy nemožno prekonať prostredníctvom právnych predpisov. Len niektoré členské štáty odporučili, že rozsah pôsobnosti smernice by mal byť lepšie objasnený alebo že je potrebná osobitná regulácia poskytovateľov tzv. over-the-top služieb. Niektoré členské štáty vôbec nevyjadrili svoj názor na tieto záležitosti.

V kontexte diskusií o navrhovaných nových pravidlách pre cezhraničný prístup k uloženým elektronickým dôkazom Komisia na jeseň roku 2018 konzultovala s členskými štátmi súčasné problémy a možné spôsoby zlepšenia cezhraničného odpočúvania v reálnom čase. Tieto konzultácie ukázali, že podmienky vydávania príkazov na odpočúvanie (ako je obmedzenie používania tohto opatrenia len na určité trestné činy alebo na konkrétne hranice trestnej sadzby) stanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch členských štátov sa výrazne líšia a že cezhraničný prenos údajov ovplyvňujú najmä technické problémy. Existujúci systém EVP sa však považuje za vhodný a užitočný nástroj na vybavovanie cezhraničných žiadostí medzi členskými štátmi. Konzultácie takisto ukázali, že legislatívne opatrenia (vrátane riešenia odpočúvania v reálnom čase ako súčasti navrhovaného balíka v oblasti elektronických dôkazov a harmonizácie odlišných vnútroštátnych podmienok riešenia súčasných problémov) sa nepovažujú za primerané. Napokon, hodnotenie súladu ukázalo, že zatiaľ čo väčšina členských štátov správne transponovala články 30 a 31, niektoré členské štáty netransponovali časti týchto ustanovení alebo inak neboli v súlade so smernicou, napríklad preto, že zaviedli povinné dôvody neuznania alebo nevykonania, namiesto nepovinných.

EJS aj agentúra Eurojust oznámili určité ťažkosti pri praktickom uplatňovaní smernice, napríklad s riešením naliehavých prípadov, prekladmi nízkej kvality, nedostatkami formulára EVP, chýbajúcou jednoznačnou reguláciou „zásady špeciality“ a rozlične vykladanými ustanoveniami. Navrhli prijať legislatívne aj nelegislatívne opatrenia na riešenie týchto problémov.

Z odpovedí právnikov vyplýva, že s EVP mali obmedzené praktické skúsenosti. Veľmi obmedzené alebo žiadne skúsenosti boli zaznamenané napríklad v otázke napadnutia vydania EVP alebo jeho uznania a vykonania. Malý počet odpovedí ukázal, že žiadosti obhajoby o zabezpečenie dôkazov z iného členského štátu (článok 1 ods. 3) boli zriedkavo splnené. Niektoré odpovede zdôraznili dôležitosť EVP pri dopĺňaní európskeho zatykača. Aj keď vo viacerých odpovediach sa uvádzalo, že súčasný rámec vzájomného uznávania EVP je primeraný, pokiaľ ide o ochranu základných práv, predložených bolo niekoľko návrhov na zlepšenie fungovania EVP prostredníctvom legislatívnych alebo nelegislatívnych opatrení.

Mnohé príslušné orgány členských štátov, právnici, a najmä EJS a agentúra Eurojust poskytli príklady osvedčených postupov. Ide napríklad o priame konzultácie medzi orgánmi, odbornú prípravu pracovníkov z praxe, koordinačné stretnutia alebo publikácie o využívaní EVP.

5.ZÁVER

Smernica je kľúčovým nástrojom na zabezpečovanie dôkazov v EÚ. Na účely získavania dôkazov v trestných veciach sa v rámci nej prijal nový prístup založený na zásade vzájomného uznávania. Smernica celkovo v porovnaní s predchádzajúcimi nástrojmi poskytla pridanú hodnotu EÚ tým, že sa ňou zjednodušil postup zabezpečovania dôkazov a zaviedli sa na tento účel konkrétne lehoty.

Napriek tomu, že je nutné uznať úsilie, ktoré dosiaľ vynaložili členské štáty, toto posúdenie takisto ukazuje, že stále existujú ťažkosti týkajúce sa určitých kľúčových ustanovení smernice, ako napríklad dôvodov neuznania alebo nevykonania. Komisia bude naďalej posudzovať dodržiavanie smernice členskými štátmi a prijme vhodné opatrenia na zabezpečenie rešpektovania jej ustanovení v celej EÚ.

Komisia zároveň úzko spolupracuje s členskými štátmi pri prekonávaní ťažkostí spojených s vykonávaním smernice. Od prijatia smernice Komisia organizovala tri stretnutia odborníkov s členskými štátmi s cieľom podporiť ich pri uplatňovaní smernice v praxi. Komisia okrem toho presadzuje, predovšetkým prostredníctvom finančnej podpory, účinné uplatňovanie EVP zvyšovaním informovanosti o jeho dostupnosti a zdôrazňovaním potreby zaistiť školenia pre pracovníkov z praxe zamerané na jeho používanie. Vypracovala digitálny systém výmeny elektronických dôkazov (eEDES), IT nástroj, ktorý môžu členské štáty používať na rýchlu a bezpečnú výmenu EVP v digitálnom formáte v súlade s požiadavkami stanovenými v smernici. Systém sa môže používať aj na prenos elektronických dôkazov a súvisiacich dôkazov od vykonávajúceho členského štátu vydávajúcemu členskému štátu. Komisia vo svojom oznámení o digitalizácii justície prijatom 2. decembra 2020 vyzvala všetky členské štáty, aby sa pripojili k systému eEDES, keďže sa očakáva, že tento systém ešte viac zvýši účinnosť smernice.

Napokon, budúce pravidlá týkajúce sa elektronických dôkazov by mali doplniť smernicu zavedením rýchlych postupov, ktoré odrážajú špecifiká elektronických dôkazov a riešia naliehavé a rastúce potreby pracovníkov z praxe.