OZNÁMENIE KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE, EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU A VÝBORU REGIÓNOV Vonkajšia dimenzia koordinácie sociálneho zabezpečenia v EÚ /* COM/2012/0153 final */





OZNÁMENIE KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE, EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU A VÝBORU REGIÓNOV Vonkajšia dimenzia koordinácie sociálneho zabezpečenia v EÚ Úvod V globalizovanom hospodárskom prostredí je mobilita pracovnej sily v rámci EÚ a medzi EÚ a ostatnými regiónmi sveta rastúcou realitou a potrebou. Koordinácia sociálneho zabezpečenia predstavuje systém pravidiel zameraných na uľahčenie tejto mobility. V EÚ sa systém pravidiel koordinácie sociálneho zabezpečenia na účely mobility v rámci EÚ uplatňuje už viac ako 50 rokov[1]. V nedávnej minulosti boli tieto pravidlá rozšírené na Island, Lichtenštajnsko, Nórsko a Švajčiarsko[2]. Koordinácia sociálneho zabezpečenia medzi EÚ a ostatnými regiónmi sveta sa zabezpečuje dvomi spôsobmi. Na jednej strane existuje národný prístup, v rámci ktorého členské štáty uzatvárajú dvojstranné dohody s vybranými tretími krajinami. Tento prístup je nesystematický: existuje neúplná sieť dohôd a ich obsah sa zväčša líši podľa toho, o akú krajinu ide. Na druhej strane sa v súčasnosti v EÚ vyvíja spoločný prístup ku koordinácii sociálneho zabezpečenia s tretími krajinami. V tejto súvislosti má toto oznámenie štyri ciele: – zdôrazniť, že migranti a podniky z tretích krajín, ktoré vo všeobecnosti chápu EÚ ako jeden subjekt, čelia roztriešteným systémom sociálneho zabezpečenia, ktoré spôsobujú prekážky, pokiaľ ide o vstup do EÚ, pohyb v EÚ a odchod z EÚ, – podporiť a posilniť spoluprácu medzi členskými štátmi, aby bolo možné dosiahnuť menej roztrieštený prístup ku koordinácii sociálneho zabezpečenia s tretími krajinami, – uviesť rôzne spôsoby, na základe ktorých už EÚ má vplyv na vonkajšiu dimenziu a poskytnúť jasné usmernenie k právnemu vzťahu medzi právnymi predpismi EÚ a národnými dvojstrannými dohodami, – opísať existujúce zložky spoločného prístupu EÚ a navrhnúť ďalší vývoj v tomto smere. 1. dvojstranné dohody členských štátov s tretími krajinami 1.1. Na čo sa vzťahujú národné dvojstranné dohody? Práva osôb, ktoré sa sťahujú do EÚ a ktoré EÚ opúšťajú, sa v oblasti sociálneho zabezpečenia väčšinou stále uplatňujú na základe vnútroštátnych pravidiel. Jednotlivé členské štáty uzatvárajú dvojstranné dohody o koordinácii sociálneho zabezpečenia s tretími krajinami a tieto dohody stanovujú systém pravidiel koordinácie pre osoby, ktoré sa pohybujú medzi týmito dvoma krajinami. Dôvody na takéto dohody sa líšia: zvyčajne sú zamerané na ochranu občanov, ktorí pracujú v iných štátoch. Stále častejšie sa však chápu ako spôsob, ako prilákať podniky a pracovnú silu z tretích krajín. Uzatvorenie dohody tiež môže byť vyjadrením politického priateľstva medzi krajinami. Členské štáty EÚ sú tiež stranami viacstranných dohôd o sociálnom zabezpečení napr. Iberoamerického dohovoru o sociálnom zabezpečení, ktorého stranami sú Španielsko aj Portugalsko. Väčšina dohôd s tretími krajinami zvyčajne obsahuje pravidlá týkajúce sa uplatniteľných právnych predpisov, rovnakého zaobchádzania a dôchodkov. Ustanovenia týkajúce sa dôchodkov chránia práva nadobudnuté migrantmi, keď odchádzajú z územia daného štátu, a umožňujú vyplácanie dôchodkov na území iného štátu. V niektorých prípadoch sú prijaté ustanovenia o sčítaní období poistenia, zamestnania alebo pobytu. Pravidlá týkajúce sa uplatniteľných právnych predpisov zvyčajne zahŕňajú ustanovenia o „vysielaní“ pracovníkov. Tieto umožňujú pracovníkom, ktorí spĺňajú určité podmienky, aby sa na nich naďalej vzťahovali právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia vysielajúcej krajiny a aby boli oslobodení od platenia príspevkov sociálneho zabezpečenia v krajine, v ktorej pracujú. Zásada rovnakého zaobchádzania migrujúcim pracovníkom zaručuje, aby sa s nimi zaobchádzalo rovnako, ako so štátnymi príslušníkmi krajiny, v ktorej pracujú. Členské štáty EÚ vo všeobecnosti rokujú o dvojstranných dohodách bez ohľadu na to, čo robia ich partnerské krajiny EÚ. Tento proces je veľmi roztrieštený. V praxi si môžu hlavní obchodní partneri EÚ vybrať niektoré krajiny EÚ, aby s nimi uzatvorili dohody, pričom o uzatvorenie dohôd s inými krajinami nemajú záujem. Neexistuje žiadny mechanizmus harmonizácie prístupu a rovnako ani mechanizmus, na základe ktorého by sa krajiny EÚ mohli spojiť s cieľom vyriešiť spoločné problémy, ktorým čelia v súvislosti s danou krajinou. Okrem toho špecifický, na krajinu zameraný charakter týchto národných dvojstranných dohôd znamená, že migranti a podniky so sídlom v tretích krajinách nielenže čelia roztriešteným systémom sociálneho zabezpečenia pri pohybe medzi krajinami EÚ, ale pri sťahovaní do a z EÚ sa na nich uplatňujú špecifické národné dvojstranné dohody. Sieť dvojstranných dohôd nie je v žiadnom prípade úplná: podľa toho, o ktorú tretiu krajinu ide, je možné, že neexistuje žiadna dvojstranná dohoda s príslušnou krajinou EÚ. To môže znamenať stratu nadobudnutých práv v oblasti sociálneho zabezpečenia pre osoby, ktoré sa sťahujú z EÚ alebo sa do EÚ vracajú. Môže sa to týkať migrujúcich občanov EÚ rovnako ako migrantov z tretích krajín. Celkovo nie je dostatočne jasné, aké práva majú občania. 1.2. Dosah právnych predpisov EÚ na národné dvojstranné dohody Rozsudok vo veci Gottardo Právne predpisy EÚ majú prednosť pred národnými dvojstrannými dohodami, rovnako ako pred akýmkoľvek iným typom právneho predpisu členského štátu. Toto sa v oblasti sociálneho zabezpečenia jasne stanovilo v roku 2002, keď Súdny dvor Európskej únie na základe článku 39 ES (teraz článok 45 ZFEÚ) rozhodol, že členské štáty nemôžu obmedziť uplatňovanie dohôd o sociálnom zabezpečení uzatvorených s tretími krajinami na ich vlastných štátnych príslušníkov a musia s inými občanmi EÚ podľa danej dohody zaobchádzať rovnako[3]. Výsledok tohto rozhodnutia, známeho ako rozsudok vo veci Gottardo, znamená, že členské štáty EÚ, ktoré uplatňujú dohody na základe štátnej príslušnosti, musia upraviť uplatňovanie týchto dohôd s tretími krajinami tak, aby sa zabezpečilo, že sa vzťahujú aj na štátnych príslušníkov iných členských štátov[4]. Nariadenie č. 1231/2010 Pravidlá EÚ týkajúce sa koordinácie sociálneho zabezpečenia majú tiež dosah na schopnosť členských štátov uplatňovať pravidlá, ktoré stanovili v dvojstranných dohodách. Pravidlá EÚ uvedené v nariadeniach (ES) č. 883/2004 a (ES) č. 987/2009 o koordinácii sociálneho zabezpečenia obsahujú systém koordinácie pre osoby, ktoré sa pohybujú v rámci EÚ. V roku 2003 boli pravidlá rozšírené na všetkých štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí majú legálny pobyt v EÚ a sú „v situácii, ktorá sa neobmedzuje vo všetkých ohľadoch na jeden členský štát“. Účinné je nariadenie (EÚ) č. 1231/2010[5]. V skutočnosti je to „most“, ktorý umožňuje všetkým osobám s legálnym pobytom v jednej z krajín EÚ, v súvislosti s ktorými existuje určitý cezhraničný prvok, aby sa na nich vzťahovali koordinačné pravidlá EÚ. Vzťahuje sa to na praktické otázky, ako napríklad, aby mali rovnaké práva ako občania EÚ, pokiaľ ide o poskytovanie potrebnej zdravotnej starostlivosti počas dočasného pobytu v inom členskom štáte (oprávnenie na základe predloženia európskeho preukazu zdravotného poistenia)[6]. Existencia nariadenia (EÚ) č. 1231/2010 poskytuje EÚ výlučnú právomoc, pokiaľ ide o koordináciu práv týkajúcich sa sociálneho zabezpečenia štátnych príslušníkov z tretích krajín, ktorí sa nachádzajú v cezhraničnej situácii v rámci EÚ. V prípade kolízie majú nariadenia EÚ prednosť pred vnútroštátnymi pravidlami uvedenými v dvojstranných dohodách s tretími krajinami. Ak je napríklad štátny príslušník z tretej krajiny vyslaný do štátu EÚ v súlade s podmienkami dvojstrannej dohody s treťou krajinou a potom sa presťahuje za prácou do iného členského štátu, bude sa na neho po tomto druhom presťahovaní vzťahovať nariadenie (EÚ) č. 1231/2010. A tiež, ak štátny príslušník z tretej krajiny pracuje v dvoch alebo viacerých členských štátoch pre zamestnávateľa usadeného mimo EÚ, budú sa uplatňovať pravidlá EÚ týkajúce sa uplatniteľných právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia[7]. 1.3. Spoločné praktické otázky a výzvy Od členských štátov sa na základe povinnosti lojálnej spolupráce uvedenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ a na základe článku 351 ZFEÚ vyžaduje, aby prijali všetky primerané kroky na odstránenie nezlučiteľností medzi dohodami, ktoré uzavreli s tretími krajinami, a ich povinnosťami vyplývajúcimi z právnych predpisov EÚ. Pokiaľ ide o dosah rozsudku vo veci Gottardo a nariadenia (EÚ) č. 1231/2010 na dvojstranné dohody, členské štáty musia zabezpečiť spoluprácu zo strany príslušnej tretej krajiny, aby zaistili plnenie záväzkov EÚ. Z toho vyplýva niekoľko spoločných výziev. Aby sa zabezpečil súlad s rozsudkom vo veci Gottardo, dvojstranné dohody je potrebné uplatňovať v súlade so zásadou nediskriminácie, ktorú uplatňuje EÚ. To môže znamenať opätovné rokovanie o dohode alebo len získanie súhlasu s tým, aby sa do dohody začlenila doložka o nediskriminácii. Z praktického hľadiska budú možno členské štáty potrebovať záznamy o sociálnom poistení od tretích krajín týkajúce sa štátnych príslušníkov iných štátov EÚ. Toto často spôsobuje administratívne a právne problémy. Základným problémom stále zostáva skutočnosť, že kým členský štát EÚ je povinný dodržiavať právne predpisy EÚ, tretia krajina nie je viazaná spoluprácou v týchto otázkach. Snaha zabezpečiť, aby bol spôsob uplatňovania dvojstranných dohôd v súlade s nariadením (EÚ) č. 1231/2010, spôsobuje podobné problémy. Existuje potreba vysvetliť tretím krajinám, že za určitých okolností nie je možné uplatniť dvojstranné dohody, keďže právne predpisy EÚ majú prednosť. Je to problém pre všetky členské štáty, ale v súčasnosti členské štáty nemajú spoločný mechanizmus na jeho riešenie. Jedným možným jednoduchým riešením je zahrnúť do všetkých dohôd doložku, podľa ktorej budú mať v prípade kolízie prednosť pred ustanoveniami dohody právne predpisy EÚ. Pokiaľ ide o vážne spoločné obavy členských štátov, jednou z nich je napríklad obava ako odolávať tlaku, aby súhlasili s dlhodobými obdobiami vyslania, ktorých dôsledkom je, že pracovníci z tretej krajiny sú oslobodení od povinnosti prispievať do systému sociálneho zabezpečenia členského štátu. V EÚ je maximálne obdobie, počas ktorého môže pracovník zostať poistený v členskom štáte pôvodu, dva roky[8]. Pracovníci vyslaní do EÚ z tretích krajín však môžu zostať poistení vo svojej krajine pôvodu počas omnoho dlhšieho obdobia, a toto oslobodenie od pričlenenia do systému sociálneho poistenia v rámci EÚ je často citlivým bodom pri uzatváraní moderných dvojstranných dohôd. A nakoniec, v súvislosti s prijatím opatrení na boj proti podvodom je pre väčšinu členských štátov hlavným problémom získavanie údajov od tretej krajiny. Pravidlá EÚ týkajúce sa koordinácie sociálneho zabezpečenia obsahujú právne ustanovenia, ktoré umožňujú členskému štátu požiadať členský štát, v ktorom má poberateľ pobyt, o overenie informácií.[9] To umožňuje inštitúciám zodpovedným za vyplácanie napríklad uistiť sa, že poberateľ dôchodku stále žije alebo že určitá osoba stále spĺňa podmienky poberania invalidného dôchodku. Len niektoré dvojstranné dohody obsahujú takýto overovací mechanizmus. Veľa členských štátov by privítalo zavedenie účinného prístupu k boju proti podvodom. 1.4. Posilnenie spolupráce v oblasti koordinácie sociálneho zabezpečenia s tretími krajinami – Vzhľadom na uvedené praktické otázky a výzvy je jasné, že lepšia spolupráca v oblasti koordinácie sociálneho zabezpečenia medzi členskými štátmi a tretími krajinami by bola v mnohých ohľadoch prínosná. Ak budú členské štáty spolupracovať a v prípade potreby konať spoločne, budú mať silnejšiu vyjednávaciu pozíciu voči tretím krajinám, budú lepšie pripravené na riešenie spoločných problémov a spoločne zabezpečia, aby ich spôsob uplatňovania dvojstranných dohôd bol v súlade s právnymi predpismi EÚ. Vo všeobecnosti by väčšia spolupráca mala viesť k súdržnejšiemu celkovému prístupu zo strany krajín EÚ. – V tejto súvislosti je na úrovni EÚ potrebný mechanizmus na posilnenie spolupráce medzi členskými štátmi. V záujme toho a s cieľom uľahčiť takúto spoluprácu Komisia podporí pracovnú skupinu odborníkov z členských štátov, ktorá bude zameraná na výsledky a bude sa stretávať každý rok. Táto pracovná skupina bude tiež predstavovať možnosť pre Komisiu zdieľať informácie o aktuálnom stave rokovaní o dohodách EÚ s tretími krajinami. Novým mechanizmom sa zabezpečí, aby sa národný dvojstranný prístup a vyvíjajúci sa prístup EÚ ku koordinácii sociálneho zabezpečenia s tretími krajinami dopĺňali. 2. vývoj spoločného prístupu eú 2.1. Nariadenie (EÚ) č. 1231/10 Nariadením (EÚ) č. 1231/10 sa uplatňujú právne predpisy EÚ týkajúce sa koordinácie sociálneho zabezpečenia na štátnych príslušníkov tretích krajín s legálnym pobytom, ktorí sú „v situácii, ktorá sa neobmedzuje vo všetkých ohľadoch na jeden členský štát“. Jedným z účinkov tohto nariadenia je, že na občanov v rozsahu jeho pôsobnosti sa vzťahuje zásada rovnakého zaobchádzania obsiahnutá v článku 4 nariadenia (ES) č. 883/2004. To znamená, že s každým štátnym príslušníkom tretej krajiny v cezhraničnej situácii spadajúcej do rozsahu pôsobnosti nariadenia (EÚ) č. 1231/2010, ktorý má právo na starobný dôchodok zo štátu EÚ, sa zaobchádza rovnako ako so štátnymi príslušníkmi štátu, ktorý vypláca tento dôchodok, pokiaľ ide o vyplácanie tohto dôchodku mimo EÚ[10]. Komisia sa domnieva, že pokiaľ ide o vyplácanie dôchodkov v tretej krajine, je potrebné účinné presadzovanie zásady rovnakého zaobchádzania. Je to zvlášť dôležité vzhľadom na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva, podľa ktorej právo na dôchodok na základe zamestnania môže byť v určitých prípadoch prirovnané k vlastníckemu právu, ktoré je chránené Európskym dohovorom o ľudských právach[11]. Na tento účel bude Komisia využívať svoju sieť národných odborníkov v oblasti sociálneho zabezpečenia, aby získala informácie o právnych predpisoch a iných opatreniach na národnej úrovni týkajúcich sa vyplácania dôchodkov v tretích krajinách. Tieto informácie sa budú pridávať do profilov sociálneho zabezpečenia jednotlivých krajín na webovej stránke Komisie a budú ich dopĺňať informácie o dvojstranných dohodách členských štátov s tretími krajinami, pričom sa znovu použijú informácie poskytnuté národnými odborníkmi v oblasti sociálneho zabezpečenia. 2.2. Práva poskytnuté na základe migračných nástrojov EÚ V rámci pravidiel EÚ týkajúcich sa migrácie boli zavedené normy, ktoré musia vnútroštátne právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia spĺňať v prípade štátnych príslušníkov tretích krajín s pobytom v členskom štáte. Napríklad po piatich rokoch legálneho pobytu v členskom štáte EÚ a za predpokladu, že boli splnené určité podmienky, štátni príslušníci tretej krajiny získavajú rovnaké práva ako štátni príslušníci daného štátu, pokiaľ ide o sociálne zabezpečenie, sociálnu pomoc a sociálnu ochranu, ako je vymedzené vo vnútroštátnom práve[12]. Okrem toho existujú tri smernice EÚ v oblasti migrácie, tzv. smernica o „jednotnom povolení“[13], smernica o „modrej karte“[14] a smernica o výskumných pracovníkoch z tretích krajín[15] zaručujúce štátnym príslušníkom tretích krajín prijatých do členských štátov, s výhradou určitých obmedzených výnimiek, rovnaké zaobchádzanie v otázkach sociálneho zabezpečenia, ako so štátnym príslušníkom štátu, v ktorom majú pobyt. Táto záruka zahŕňa rovnaké zaobchádzanie, pokiaľ ide o prenos ich štátnych dôchodkov do tretej krajiny a nezávisí od existencie dvojstranných dohôd[16]. Návrhy Komisie na ďalšie smernice EÚ týkajúce sa migrácie obsahujú podobné ustanovenia o rovnakom zaobchádzaní[17]. 2.3. Dohody o pridružení a dohody o stabilizácii a pridružení Vo všeobecnosti dohody o pridružení (vrátane dohôd o stabilizácii a pridružení uzatvorených s krajinami západného Balkánu) obsahujú niekoľko zásad, ktorými sa má riadiť koordinácia pravidiel sociálneho zabezpečenia pre pracovníkov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú medzi krajinou EÚ a pridruženou krajinou. Navyše, asociačné rady zriadené týmito dohodami majú za úlohu prijímať ustanovenia na vykonávanie týchto zásad. V októbri 2010 Rada urobila prvý krok v tomto procese tým, že rozhodla o pozícii, ktorú má EÚ prijať v rámci asociačných rád ustanovených dohodami s Alžírskom, Marokom, Tuniskom, Izraelom, Chorvátskom a bývalou Juhoslovanskou republikou Macedónsko, k prijatiu rozhodnutí týkajúcich sa koordinácie systémov sociálneho zabezpečenia týmito radami[18]. Rozhodnutia týchto asociačných rád by sa mali vzťahovať na tieto práva pre legálne zamestnaných pracovníkov: rovnaké zaobchádzanie s pracovníkmi v hosťovskom štáte; vývoz plnej sumy starobného, pozostalostného a invalidného dôchodku a dôchodku v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania mimo územia štátu zodpovedného za vyplácanie a rovnaké zaobchádzanie s rodinnými príslušníkmi s legálnym pobytom. Práva by mali byť recipročné – pracovníci EÚ majú rovnaké práva v pridružených krajinách ako aj po ich návrate do EÚ. Uplatňovanie týchto práv by nemalo závisieť od pohybu v rámci EÚ. V záujme boja proti podvodom by sa v týchto rozhodnutiach mal stanoviť recipročný rámec mechanizmov spolupráce a overovania. Ustanovenia dvojstranných dohôd uzatvorených medzi pridruženými krajinami a jednotlivými členskými štátmi, ktoré stanovujú priaznivejšie zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi pridružených krajín alebo členských štátov, sa budú naďalej uplatňovať (pričom sa bude podľa potreby zohľadňovať uvedené rozhodnutie Súdneho dvora vo veci Gottardo). Po prijatí rozhodnutí asociačnej rady bude účinne uplatnený spoločný prístup EÚ ku koordinácii sociálneho zabezpečenia, ktorý má z hľadiska vnútroštátneho práva priamy účinok. Následne na to Komisia navrhne určité praktické administratívne opatrenia nelegislatívneho charakteru na uľahčenie uplatňovania týchto rozhodnutí asociačných rád. Komisia pomôže členským štátom uplatňovať tieto rozhodnutia: každý rok zorganizuje stretnutie na účely diskusie o koordinačných opatreniach s pridruženými krajinami a celkového uľahčenia spolupráce a bude starostlivo monitorovať spôsob, akým členské štáty uplatňujú tieto rozhodnutia. A nakoniec, žiadna diskusia o dohodách EÚ o pridružení a koordinácii sociálneho zabezpečenia by nebola úplná bez spomenutia dohody o pridružení s Tureckom, a najmä dodatkového protokolu k tejto dohode z roku 1970[19], v ktorom sa ako cieľ stanovuje postupné dosiahnutie voľného pohybu pracovníkov medzi Tureckom a EÚ. V tejto súvislosti sa v článku 39 dodatkového protokolu požaduje, aby Asociačná rada prijala opatrenia týkajúce sa sociálneho zabezpečenia pre tureckých pracovníkov pohybujúcich sa v rámci EÚ. Toto ustanovenie bolo vykonané rozhodnutím Asociačnej rady č. 3/80[20]. Napriek tomu, že potrebné vykonávacie opatrenia pre toto rozhodnutie neboli nikdy prijaté, Súdny dvor rozhodol, že zásada rovnakého zaobchádzania a doložka o vývoze dôchodkov v rozhodnutí č. 3/80 sú priamo uplatniteľné[21]. Na základe judikatúry Súdneho dvora sa teda už uplatňuje určitý spoločný prístup EÚ ku koordinácii sociálneho zabezpečenia v súvislosti s tureckými pracovníkmi v EÚ. 2.4. Využívanie dohôd o pridružení na ďalší rozvoj spoločného prístupu EÚ EÚ a jej členské štáty sa zaviazali ku koordinácii sociálneho zabezpečenia nielen vo vzťahu k Turecku, ale aj v dohodách s Albánskom, Čiernou Horou a San Marínom. K vykonávaniu týchto ustanovení sa stále nepristúpilo. Komisia sa domnieva, že právne záväzky stanovené v týchto dohodách by sa mali dodržiavať, a preto navrhne druhý balík rozhodnutí Rady o pozícii, ktorú má EÚ zaujať v rámci príslušných rád pre stabilizáciu a pridruženie, asociačných rád alebo rád pre spoluprácu v súvislosti s koordináciou systémov sociálneho zabezpečenia s týmito krajinami. Najmä čo sa týka Turecka, Komisia sa nazdáva, že by sa mali podniknúť kroky s cieľom nahradiť a aktualizovať rozhodnutie Asociačnej rady č. 3/80[22]. Je to zvlášť potrebné vzhľadom na nedávny rozsudok Súdneho dvora vo veci C-485/07 Akdas. Nový návrh Komisie o vykonávaní aspektov sociálneho zabezpečenia dohody o pridružení napríklad zohľadní zásadu uvedenú v nariadení (ES) č. 883/2004, že „osobitné, nepríspevkové peňažné dávky“ nie je možné vyviezť. Pokiaľ ide o rokovanie o nových dohodách o pridružení s tretími krajinami, Komisia sa bude snažiť, aby tieto dohody zahŕňali štandardnú doložku o koordinácii sociálneho zabezpečenia založenú na zásadách rovnakého zaobchádzania, vývozu dôchodkov a správnej spolupráce. 2.5. Nové dohody EÚ o sociálnom zabezpečení S cieľom zohľadniť potreby globalizovaného trhu práce Komisia začne diskusiu v rámci Správnej komisie pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia, aby sa zvážilo, či za určitých okolností môže vzniknúť potreba pre členské štáty, aby konali spoločne v otázkach koordinácie sociálneho zabezpečenia v súvislosti s danou treťou krajinou. Túto potrebu je možné riešiť prostredníctvom nového nástroja – dohody EÚ o sociálnom zabezpečení. Takéto dohody by umožnili pružnejší prístup ku koordinácii sociálneho zabezpečenia, než to je možné na základe dohôd o pridružení, a mohli by byť tiež uzavreté s tretími krajinami, s ktorými nie je uzavretá žiadna dohoda o pridružení alebo spolupráci. Dohoda EÚ by sa mohla uzavrieť, keď vznikne potreba – napríklad, ak bude potrebné riešiť ťažkosti pri uplatňovaní nariadenia (EÚ) č. 1231/2010, pokiaľ ide o niektorú tretiu krajinu, alebo riešiť otázky spojené s úhradou príspevkov do viac ako jedného systému sociálneho zabezpečenia. Takéto dohody by poskytli možnosť zahrnúť prípadné dvojstranné osobitosti medzi členským štátom a príslušnou treťou krajinou a ich uplatňovanie by pre členské štáty mohlo byť dobrovoľné. Komisia plánuje uzatvorenie takýchto na mieru šitých dohôd s niektorými strategickými partnermi EÚ, najmä s tými partnermi, medzi ktorými a EÚ dochádza k značnému pohybu pracovnej sily. Mohla by sa tiež preskúmať možnosť uzatvorenia dohody s krajinami, ktoré sú členmi organizácie regionálnej integrácie. Celkovým cieľom takýchto dohôd by bola podpora súdržného prístupu EÚ voči príslušnej tretej krajine. 2.6. Posilnenie vonkajšieho profilu EÚ v oblasti sociálneho zabezpečenia A nakoniec, ako sa zdôraznilo v stratégii Európa 2020, pre EÚ je kľúčové, aby sa orientovala aj navonok a zúčastňovala sa dôležitých diskusií a opatrení v oblasti regulačných otázok na celosvetovej úrovni. Štáty stále viac spolupracujú, pokiaľ ide o cezhraničné otázky sociálneho zabezpečenia, a EÚ by vzhľadom na svoje bohaté skúsenosti s koordináciou sociálneho zabezpečenia, mala mať vedúcu úlohu. Súčasťou toho by mala byť spolupráca s inými medzinárodnými organizáciami, ako je napríklad Medzinárodná organizácia práce (ILO). Na konferencii o medzinárodnej pracovnej sile v roku 2011 boli členské štáty ILO vyzvané, aby zvážili uzatvorenie dohôd, ktoré zaistia rovnosť zaobchádzania, ako aj prístup k nárokom vyplývajúcim zo sociálneho zabezpečenia, ich zachovanie a/alebo prenosnosť nárokov pre migrujúcich pracovníkov. Význam diskusie o sociálnej ochrane a koordinácii sociálneho zabezpečenia s inými regiónmi vo svete stále narastá. Komisia preto podporí spoluprácu v oblasti koordinácie sociálneho zabezpečenia s inými medzinárodnými organizáciami a ostatnými regiónmi sveta. [1] Tieto pravidlá sú v súčasnosti uvedené v nariadení (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia a v jeho vykonávacom nariadení (ES) č. 987/2009, Ú. v. EÚ L 166, 30.5.2004, s. 1, Ú. v. EÚ L 284, 30.10.2009, s. 1. [2] Dohoda o Európskom hospodárskom priestore nadobudla platnosť 1. januára 1994 (ale v súvislosti s Lichtenštajnskom sa začala uplatňovať až 1. mája 1995), Ú. v. ES L 1, 3.1.1994, s. 3. Dohoda medzi EÚ a Švajčiarskom nadobudla platnosť 1. júna 2002, Ú. v. ES L 114, 30.4.2002, s. 1. [3] Vec C-55/00. [4] Odporúčanie č. P1 z 12. júna 2009 Správnej komisie pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia, Ú. v. EÚ C 106, 24.4.2010, s. 47. [5] Ú. v. EÚ L 344, 29.12.2010, s. 1. Spojené kráľovstvo je naďalej viazané predchádzajúcim nariadením (ES) č. 859/2003 a podlieha uplatňovaniu tohto nariadenia. Dánsko nie je viazané nariadením (EÚ) č. 1231/2010 ani nariadením (ES) č. 859/2003 a ani nepodlieha ich uplatňovaniu. Tieto nariadenia sa neuplatňujú ani v štátoch EHP ani vo Švajčiarsku. [6] Článok 19 nariadenia (ES) č. 883/2004. [7] Pozri napríklad článok 14 ods. 11 nariadenia (ES) č. 987/2009. [8] Článok 12 nariadenia (ES) č. 883/2004. [9] Článok 5 ods. 3 nariadenia (ES) č. 987/2009. [10] Pozri odôvodnenie 13 nariadenia (EÚ) č. 1231/2010. [11] Európsky súd pre ľudské práva, Klein/Rakúsko (sťažnosť č. 57028/00), 3. marec 2011. [12] Článok 11 smernice Rady 2003/109/ES o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom, Ú. v. EÚ L 16, 23.1.2004, s. 44. [13] Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/98/EÚ o jednotnom postupe vybavovania žiadostí o jednotné povolenie na pobyt a zamestnanie na území členského štátu pre štátnych príslušníkov tretích krajín a o spoločnom súbore práv pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte, Ú. v. EÚ L 343, 23.12.2011, s. 1. [14] Smernica Rady 2009/50/ES o podmienkach vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín na účely vysokokvalifikovaného zamestnania, Ú. v. EÚ L 155, 18.6.2009, s. 17. [15] Smernica Rady 2005/71/ES o osobitnom postupe prijímania štátnych príslušníkov tretích krajín na účely vedeckého výskumu, Ú. v. EÚ L 289, 12.10.2005, s. 15. [16] Toto právo je jasne udelené článkom 14 ods. 1 písm. f) smernice 2009/50/ES, ale tiež je potrebné ho odvodiť z článku 12 písm. c) smernice 2005/71/ES. [17] Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o podmienkach vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín na účely sezónneho zamestnania, KOM(2010) 379 v konečnom znení; návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o podmienkach vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín v rámci vnútropodnikového presunu, KOM(2010) 378 v konečnom znení. [18] Ú. v. EÚ L 306, 23.11.2010. [19] Dodatkový protokol z 23. 11. 1970 k Dohode o pridružení medzi EHS a Tureckom, Ú. v. ES L 293, 29.12.1972, s. 3. [20] Rozhodnutie 3/80 Asociačnej rady z 19. septembra 1980 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov, Ú. v. ES C 110, 25.4.1983, s. 60. [21] Vec C-262/92 Sürül, vec C-485/07 Akdas, pozri tiež rozsudky vo veciach C-18/90 Kziber, C-103/94 Krid týkajúcich sa doložky o rovnakom zaobchádzaní v dohodách o spolupráci s krajinami Maghrebu, ktoré sú v súčasnosti nahradené dohodami o pridružení. [22] Komisia stiahne svoj predchádzajúci návrh týkajúci sa vykonávania rozhodnutia Asociačnej rady č. 3/80 (KOM(83) 13).