Príjmy domácností naďalej rastú takmer vo všetkých členských štátoch. Reálny disponibilný príjem domácnosti na obyvateľa rástol výraznejšie v členských štátoch, ktoré vstúpili do Únie ako posledné, čo svedčí o procese vzostupnej konvergencie. Za týmto vývojom síce stoja predovšetkým priaznivé hospodárske podmienky, je tiež výsledkom reforiem, ktoré viedli k zlepšenej primeranosti sociálnych dávok vrátane systémov minimálneho príjmu. Vo viacerých krajinách však reálny hrubý disponibilný príjem na obyvateľa zostáva výrazne pod úrovňou spred krízy. Príjmy domácností rástli pomalšie než HDP, čo poukazuje na to, že nárast príjmu v dôsledku oživenia sa odrazil v domácnostiach len v určitej miere, čím sa vynárajú otázky týkajúce sa inkluzívnosti nedávneho rastu.

Zvýšenie zamestnanosti sa naďalej výraznejšie prejavuje v počte zamestnaných osôb než počte odpracovaných hodín. Celkový počet odpracovaných hodín v EÚ v roku 2017 ďalej rástol, i keď pomalšie než celková zamestnanosť, no stále nedosahuje úroveň z roku 2008. Vysoký počet ľudí pracujúcich nedobrovoľne na čiastočný úväzok (t. j. pracovníci na čiastočný úväzok, ktorí by chceli pracovať viac), ktorých je naďalej o 1,3 milióna viac ako v roku 2008, naznačuje pretrvávajúcu stagnáciu trhu práce. Napriek tomu je klesajúci počet odpracovaných hodín na osobu súčasťou štrukturálneho trendu, ktorý nastal začiatkom prvého desaťročia 21. storočia.

Dobre fungujúci sociálny dialóg je kľúčovým prvkom európskeho sociálneho trhového hospodárstva. Pomáha posilňovať sociálnu súdržnosť a obmedzovať konflikty v spoločnosti, čo je spoločným záujmom pracovníkov, zamestnávateľov a vlád. Zapojením sociálnych partnerov do prípravy reforiem sa môže zlepšiť ich koncepcia a vykonávanie, zväčšiť pocit zodpovednosti u občanov a v konečnom dôsledku môže viesť k lepším sociálno-ekonomickým výsledkom. Stupeň a vplyv zapojenia sociálnych partnerov sa však v jednotlivých členských štátoch značne líši a vo viacerých prípadoch je slabý. Hoci neexistuje univerzálny model postupov sociálneho dialógu, v niektorých členských štátoch jednoznačne existuje priestor na zlepšenie kapacity sociálnych partnerov a zabezpečenie primeraného rámca pre predvídateľné a včasné konzultácie, a to aj vo všetkých kľúčových fázach Európskeho semestra. Podobne pri snahe o zabezpečenie účinnej koncepcie a účinného vykonávania reforiem môže zohrať dôležitú úlohu, a aj ju zohráva, využívanie skúseností organizácií občianskej spoločnosti. Stupeň zapojenia so spoločensky zainteresovanými stranami sa však v jednotlivých členských štátoch výrazne líši a v niektorých členských štátoch je problémom nedostatočná schopnosť aktívne sa zúčastňovať na diskusiách o smerovaní.

Hlavnou zásadou reforiem v členských štátoch je zlepšenie prístupu ku kvalitnej zdravotnej a dlhodobej starostlivosti spolu so zvýšením ich účinnosti. Pre niektorých Európanov sú významnými prekážkami dostupnosti zdravotnej starostlivosti naďalej náklady a čakacie lehoty. Preto sú reformy systémov zdravotnej starostlivosti vo viacerých členských štátoch zamerané na zlepšenie ich účinnosti lepšou koordináciou a posilnením úlohy primárnej starostlivosti a prevencie. Prijímajú sa opatrenia na zlepšenie odbornej prípravy a pracovných podmienok zdravotníckych pracovníkov. Pokiaľ ide o dlhodobú starostlivosť, prevažnú časť starostlivosti stále poskytujú rodinní príslušníci, keďže vo väčšine členských štátov chýbajú komplexné systémy, ktoré by zodpovedali potrebám opatery starších ľudí. Cieľom súčasných reforiem je skombinovať systém podpory pre neformálnych a rodinných opatrovateľov poskytovanej verejnými inštitúciami a sieť komunitných a inštitucionálnych služieb s dôrazom na udržateľnosť vzhľadom na demografické výzvy.

V dôsledku demografických zmien a zvyšujúcej sa strednej dĺžky života vzniká jednoznačná potreba upraviť dôchodkové systémy, systém zdravotnej starostlivosti a dlhodobej starostlivosti. Rastie dopyt po dlhodobej a zdravotnej starostlivosti a so starnúcim obyvateľstvom sa menia aj potreby. Počas nasledujúcich päťdesiatich rokov sa má zdvojnásobiť počet Európanov vo veku 80 rokov a viac. Do roku 2050 budú na jedného človeka vo veku 65 rokov a viac pripadať len dvaja ľudia v produktívnom veku (15 – 64 rokov) oproti trom v súčasnosti. Tento pomer je už na ústupe. Preto zatiaľ čo opatrenia na zlepšenie finančnej udržateľnosti majú stále popredné miesto v programoch mnohých členských štátov, zvyšuje sa význam zabezpečenia primeranosti dôchodkov. Náhrada príjmu a schopnosť dôchodkov predísť chudobe sa medzi členskými štátmi výrazne líši. Členské štáty čoraz častejšie prijímajú opatrenia na zabezpečenie primeranosti dôchodkov prostredníctvom minimálnych záruk a indexácie dávok, podporu pružného odchodu do dôchodku, prispôsobenie podmienok prírastku dôchodkov rôznym kategóriám pracovníkov a posilnenie úlohy doplnkových dôchodkov.

Meraný vplyv sociálnych transferov (okrem dôchodkov) na znižovanie chudoby v roku 2017 naďalej klesal. To je v súlade so zmenšenými účinkami automatického stabilizátora vo fáze hospodárskeho rastu, hoci medzi členskými štátmi pretrvávajú veľké rozdiely. Vplyv sociálnych transferov na znižovanie chudoby klesol najmä v dlhoročných členských štátoch EÚ, zatiaľ čo v krajinách, ktoré pristúpili nedávno, sa zvýšil (čo naznačuje, že dochádza ku konvergencii). Celkový výsledok závisí od lepších podmienok na trhu práce (a súvisiacich zmenených charakteristík osôb ohrozených chudobou), ako aj od zmien v primeranosti a dosahu dávok vrátane toho, že dávky niekedy zaostávajú za všeobecne rastúcim príjmom. Primeranosť dávok minimálneho príjmu sa v jednotlivých členských štátoch výrazne líši, o čom svedčia výsledky súvisiaceho referenčného porovnávania.

Po prvýkrát od krízy klesla v roku 2017 príjmová nerovnosť v EÚ vďaka rýchlejšiemu zvyšovaniu príjmov domácností s nižšími príjmami. To naznačuje, že oživenie sa začína dostávať aj k najzraniteľnejším osobám. Z dostupných odhadov vyplýva, že tento pozitívny trend bude pokračovať vo väčšine členských štátov. Disponibilný príjem najbohatších 20 % obyvateľstva bol v roku 2017 stále 5,1-krát vyšší než disponibilný príjem najchudobnejších 20 % ľudí v EÚ (5,2 v roku 2016), pričom medzi členskými štátmi existujú veľké rozdiely. Príjmová nerovnosť v niektorých krajinách prekračuje úroveň spred krízy, často sa spája s nerovnakými príležitosťami pri prístupe k vzdelávaniu, odbornej príprave a sociálnej ochrane a súvisí so slabými výsledkami trhu práce. Niektoré členské štáty vykonávajú politiky na znižovanie nerovnosti, najmä v koncepcii stanovovania minimálnej mzdy, daňových systémov a systémov sociálnych dávok. V snahe zastaviť šírenie nerovností z generácie na generáciu môžu členské štáty prijať ďalšie opatrenia v rôznych oblastiach, napríklad podporovať rovnaké príležitosti vo vzdelávaní a v odbornej príprave, zabezpečiť prístup ku kvalitnej zdravotnej starostlivosti a k iným službám, presadzovať rodovú rovnosť a riešiť regionálne rozdiely.

Na zabezpečenie dobre fungujúcich a inkluzívnych trhov práce sú nevyhnutné účinné aktívne politiky trhu práce a verejné služby zamestnanosti. Aktívnymi politikami trhu práce sa dosahuje lepší súlad ponuky a dopytu na trhu práce a zvyšujú sa šance uchádzačov o zamestnanie nájsť si novú prácu. Ich úloha je osobitne dôležitá, pokiaľ ide o podporu integrácie dlhodobo nezamestnaných. Verejné služby zamestnanosti sú hlavnými inštitúciami zodpovednými za podporu nezamestnaných pri hľadaní práce a ich odkazovanie na aktivačné opatrenia. Zapojenie a investície do aktívnych politík trhu práce sa však v rámci EÚ výrazne líšia. Rovnako rôznorodá je účinnosť verejných služieb zamestnanosti pri poskytovaní podpory pri hľadaní zamestnania medzi jednotlivými členskými štátmi a niekedy aj v rámci nich. Hoci vo väčšine členských štátov sa prijímajú dôležité opatrenia zamerané na poskytovanie individuálne nastavených služieb, v niekoľkých členských štátoch existuje priestor na posilnenie systémov aktívnych politík trhu práce. Členské štáty dosiahli pokrok pri vykonávaní odporúčania Rady týkajúceho sa integrácie dlhodobo nezamestnaných a zlepšovaní dosahu na neaktívnych ľudí, pričom ďalšie opatrenia sú potrebné na podporu spolupráce medzi rôznymi aktérmi. Vo verejných službách zamestnanosti sa pokračuje v programe reforiem v rámci európskej siete VSZ. Hoci niektoré členské štáty prijali ďalšie opatrenia na podporu integrácie migrantov na trh práce (s osobitným zameraním na utečencov), chýba systematický prístup a treba viac investovať do zvyšovania úrovne zručností a uznávania zručností a kvalifikácií, účinných politík trhu práce a podpory zo strany verejných služieb zamestnanosti.

Výskyt atypických foriem práce je na úrovni EÚ zhruba stabilný, problémom pre viaceré členské štáty však zostáva veľká segmentácia trhu práce. Podiel všetkých zamestnancov so zmluvou na určitý čas sa v posledných rokoch výrazne nezmenil – v priemere sa pohybuje na úrovni okolo 14 %. V celosvetovom meradle viac ako polovica dočasných zamestnancov pracuje na určitý čas „nedobrovoľne“, pričom v 12 členských štátoch dosahuje 70 % alebo viac. Vo viacerých krajinách je kombinácia vysokého podielu dočasných pracovných zmlúv a nízkej miery prechodu na trvalé pracovné zmluvy charakteristickým znakom duality na trhu práce. Táto situácia vzbudzuje obavy, pretože pracovníci vykonávajúci atypickú prácu sa stretávajú s rizikom práce nižšej kvality a vyšším rizikom chudoby zamestnaných osôb. Okrem toho asi štvrtinu všetkých samostatne zárobkovo činných osôb v EÚ možno klasifikovať ako „zraniteľných“ alebo „nepravých“. Zdá sa, že výsledky prieskumu takisto naznačujú, že podiel ľudí, ktorých príjem viac ako z polovice pochádza z práce pre platformy, by v súčasnosti mohol dosahovať okolo 2 % (2017), a očakáva sa jeho zvýšenie, čo svedčí o dôležitosti väčšieho politického zamerania na tento vývoj. V niektorých členských štátoch prebiehajú reformy právnych predpisov v oblasti ochrany zamestnanosti, ktorých cieľom je dosiahnuť väčšiu rovnováhu medzi flexibilitou a istotou a zabrániť segmentácii. Medzi tieto reformy patria – v niektorých prípadoch – prísnejšie podmienky využívania zmlúv na určitý čas alebo väčší rozsah kolektívneho vyjednávania o vymedzení ich rámca. V niekoľkých členských štátoch sa začali regulovať nové formy práce vrátane pracovníkov platforiem a osôb pracujúcich na vlastný účet.

Členské štáty prispôsobujú svoje systémy rozvoja zručností a vyvíjajú stratégie na zlepšenie relevantnosti odbornej prípravy pre trh práce s cieľom uľahčiť prechod vzdelávajúcich sa osôb na trh práce a v rámci neho. To zahŕňa aj uľahčenie pochopenia zručností a kvalifikácií a ich uznávanie v celej Európe, ako aj zohľadňovanie učenia sa mimo inštitucionálnych kontextov. Systémy odborného vzdelávania a prípravy sa síce prehodnocujú a aktualizujú v snahe zlepšiť ich relevantnosť pre trh práce a podporiť dostupnosť, výzvy v týchto oblastiach však pretrvávajú. Dôležitými politickými nástrojmi na dosiahnutie lepších výsledkov sú poskytovanie stimulov znevýhodneným skupinám v snahe zapojiť ich do vzdelávania dospelých a primeraného poradenstva, ako aj poskytovanie finančnej podpory podnikom na odbornú prípravu svojich zamestnancov. Členské štáty naďalej rozširujú ponuku príležitostí na vzdelávanie a získanie kvalifikácie pre dospelých s nízkou úrovňou zručností v súlade s iniciatívou Cesty zvyšovania úrovne zručností. Podpora rozvoja digitálnych zručností zaujíma dôležité miesto medzi prioritami členských štátov v oblasti vzdelávania a zručností.

Technologické zmeny a súvisiace transformácie na trhoch práce si v rozhodujúcej miere vyžadujú zvyšovanie úrovne zručností a rekvalifikáciu obyvateľstva v produktívnom veku. Relevantná kvalifikácia pre trh práce je pre pracovníkov čoraz dôležitejšia na to, aby sa prispôsobili rýchlo sa meniacemu prostrediu. V EÚ je pomer medzi dospelým obyvateľstvom s nízkou kvalifikáciou a počtom pracovných miest, pre ktoré je potrebná nízka úroveň kvalifikácie, v priemere tri ku jednej. Napriek tomu existuje u ľudí s nízkou kvalifikáciou a starších ľudí oveľa menšia pravdepodobnosť, že sa zapoja do programov vzdelávania dospelých, než je priemer. Značné nedostatky pretrvávajú, pokiaľ ide o digitálne zručnosti: základné digitálne zručnosti nemá v EÚ viac ako 40 % dospelých a v niektorých členských štátoch je to až 70 %. To znamená, že podstatná časť obyvateľstva nemá prístup k širokej škále služieb, čo má negatívny vplyv na začlenenie a produktivitu.

Zabezpečenie prístupu ku kvalitnému a inkluzívnemu vzdelávaniu a odbornej príprave umožňuje mladším generáciám stať sa angažovanými a aktívnymi občanmi a pomôcť im začleniť sa na trh práce a do spoločnosti. Európa smeruje k dosiahnutiu hlavného cieľa na rok 2020, pokiaľ ide o mieru predčasného ukončenia školskej dochádzky, ktorý predstavuje 10 %, a už takmer dosiahla cieľ vo výške 40 %, pokiaľ ide o dosiahnutie terciárneho vzdelania. Medzi členskými štátmi a skupinami obyvateľstva (napríklad medzi mužmi a ženami a medzi obyvateľmi narodenými v EÚ a obyvateľmi narodenými mimo EÚ) však pretrvávajú veľké rozdiely. Obavy vyvoláva vysoký podiel osôb so slabými výsledkami v základných zručnostiach a silný vzájomný vzťah medzi výsledkami vzdelávania a sociálno-ekonomickým postavením, ako aj výsledkami na trhu práce. Členské štáty podnikajú kroky na zlepšenie svojich vzdelávacích systémov, najmä v záujme ďalšieho znižovania miery predčasného ukončenia štúdia, podpory rovnakého prístupu a zlepšenia vzdelávacích výsledkov znevýhodnených študentov. V niektorých členských štátoch sú prioritou väčšie (a efektívnejšie) investície do systémov vzdelávania a odbornej prípravy. Aj skvalitňovanie vysokoškolského vzdelávania a jeho význam pre trh práce majú popredné miesto v programoch členských štátov, najmä v súvislosti s rastúcim počtom osôb s dosiahnutým terciárnym vzdelaním.

Situácia mladých ľudí na trhu práce sa síce naďalej zlepšuje, ich nezamestnanosť však zostáva vo viacerých členských štátoch vysoká. Hoci miera nezamestnanosti mladých ľudí (veková skupina od 15 do 24 rokov) konštantne klesá späť na úroveň z roku 2008, medzi krajinami existujú veľké rozdiely a v niektorých krajinách dosahuje veľmi vysokú úroveň. Stále značná časť mladých ľudí je ekonomicky neaktívna. Celkovo 6 miliónov ľudí vo veku od 15 do 24 rokov v EÚ nebolo v roku 2017 zamestnaných, ani neboli v procese vzdelávania alebo odbornej prípravy (NEET). Ak by sa odlúčenie mladých ľudí od trhu práce časom predlžovalo, mohlo by to mať negatívne následky pre potenciálny rast, ako aj negatívne účinky na dotknutých jednotlivcov, napríklad znehodnotenie zručností a vyššie riziko chudoby a sociálneho vylúčenia v neskoršej etape života. Opatrenia, ktoré prijali členské štáty v súlade s odporúčaním Rady týkajúcim sa zavedenia záruky pre mladých ľudí, majú z hľadiska zlepšenia tejto situácie kľúčový význam.

Miera zamestnanosti starších pracovníkov sa v poslednom desaťročí podstatne zvýšila. Vo vekovej kategórii od 55 do 64 rokov sa zvýšila zo 45,5 % v roku 2008 na 57,1 % v roku 2017. Starší pracovníci boli pred recesiou relatívne viac chránení a miera ich zamestnanosti rástla aj počas krízy, pričom neskôr sa stala dôležitou hnacou silou obnovy pracovných miest. Čoraz dlhší pracovný život sa vysvetľuje viacerými faktormi vrátane zvýšenia zákonného veku odchodu do dôchodku, lepšieho prístupu k opatrovateľským službám, dostupnosti pružných foriem organizácie práce a stratégií aktívneho starnutia. Niekoľko členských štátov ďalej podporuje účasť starších pracovníkov na trhu práce vrátane podpory pružného prechodu do dôchodku a poskytovania finančných stimulov tak pre zamestnávateľov, ako aj zamestnancov.

Účasť žien na trhu práce naďalej rastie rýchlym tempom. Miera zamestnanosti žien bola v roku 2017 66,5 %, čo je takmer o 5 percentuálnych bodov viac než v roku 2008. Pretrváva však výrazný rozdiel v miere zamestnanosti žien a mužov a značné rozdiely existujú aj medzi členskými štátmi. Hoci majú ženy vo všeobecnosti lepšiu kvalifikáciu ako muži, pokiaľ ide o úroveň dosiahnutého vzdelania, rozdiel v odmeňovaní žien a mužov je veľký a zmenšuje sa iba pomaly. Ženy sú nadmerne zastúpené v horšie platených odvetviach a povolaniach a častejšie pracujú na pracovných miestach, ktoré si vyžadujú nižšiu kvalifikáciu, než je ich úroveň zručností. Hlavnou príčinou nižších mier zamestnanosti zostáva vplyv povinností súvisiacich s rodičovstvom a opatrovaním, pričom hlavnou prekážkou zotrvania v zamestnaní alebo návratu do zamestnania sú málo rozvinuté služby. Poskytovatelia neformálnej starostlivosti, z ktorých väčšina sú ženy, sú viac ohrození chudobou a finančnou závislosťou a prerušenia kariéry sa často premietajú do nižších dôchodkových nárokov. Viacero členských štátov prijíma opatrenia na zabezpečenie cenovo dostupných a kvalitných služieb starostlivosti o deti a dlhodobej starostlivosti, ako aj rovnakého prístupu k nim, no zásadné problémy zostávajú nevyriešené. V niektorých prípadoch by bolo prínosné rovnomernejšie rozloženie platených dovoleniek z rodinných dôvodov medzi ženami a mužmi. Niekoľko členských štátov upravuje svoje daňové systémy a systémy dávok tak, aby sa odstránili faktory odrádzajúce druhé zárobkovo činné osoby v domácnosti od práce. Konkrétne opatrenia na odstránenie rozdielov v odmeňovaní žien a mužov zaviedli len v obmedzenom počte krajín.

Napriek sústavnému vytváraniu pracovných miest je pre niektoré skupiny naďalej problematické využívať výhody plynúce z oživenia. Zdrojom rastu zamestnanosti v roku 2017 boli najmä ženy, starší pracovníci a vysokokvalifikované osoby. Miera zamestnanosti nízkokvalifikovaných pracovníkov však na druhej strane stále nedosahuje úroveň spred krízy a zostáva takmer o 30 percentuálnych bodov nižšia ako miera zamestnanosti vysokokvalifikovaných pracovníkov. Hoci sa miera zamestnanosti mladých ľudí zvyšuje, stále je nižšia ako v roku 2008 (o 2,7 percentuálneho bodu). Pozitívne je, že podiel mladých ľudí, ktorí nie sú zamestnaní, ani nie sú v procese vzdelávania alebo odbornej prípravy, na úrovni 10,9 % opäť dosahuje úroveň z obdobia pred krízou. Ľudia s migrantským pôvodom majú problémy so zamestnateľnosťou: rozdiel v miere zamestnanosti medzi pracovníkmi narodenými v EÚ a pracovníkmi narodenými mimo EÚ predstavoval v roku 2017 10 percentuálnych bodov (nárast oproti 4,5 percentuálneho bodu v roku 2008). Tento rozdiel je výrazný predovšetkým u žien s migrantským pôvodom. A napokon účasť ľudí so zdravotným postihnutím na trhu práce je obvykle menšia, takže ich potenciálny talent zostáva z veľkej časti nevyužitý.

Oživenie sa naďalej výraznejšie prejavuje v počte zamestnaných než počte odpracovaných hodín. Celkový počet odpracovaných hodín v EÚ sa v roku 2017 zvýšil o 1,2 %, čo svedčí o tom, že pokračuje pozitívny trend, ktorý začal v roku 2015. Napriek tomu však ide o menšie zvýšenie oproti celkovej zamestnanosti (vzrástla o 1,6 %, pozri vyššie), čo znamená, že počet odpracovaných hodín na obyvateľa sa znížil. Celkový počet odpracovaných hodín sa ešte nevrátil na najvyššiu úroveň z roku 2008. Tieto údaje svedčia o pretrvávajúcej stagnácii na trhu práce, na čo poukazujú aj iné ukazovatele. V roku 2017 v EÚ takmer 9 miliónov osôb nedobrovoľne pracovalo na čiastočný úväzok (ide o pracovníkov, ktorí pracujú na kratší pracovný čas, no chceli by pracovať viac) a hoci ide o pokles maximálnej úrovne 10,3 milióna v roku 2013, stále je to o 1,3 milióna osôb viac ako v roku 2008. Z dlhodobejšieho hľadiska je mierna dynamika pracovného času súčasťou štrukturálnej zmeny, ktorá súvisí s rastúcim výskytom práce na kratší pracovný čas počas posledných 15 rokov a meniacimi sa preferenciami pracovníkov, pokiaľ ide o rozvrhnutie pracovného času. V dôsledku toho počet odpracovaných hodín na osobu od roku 2000 postupne klesá.

Nezamestnanosť mladých ľudí takisto rýchlo klesá a v 2. štvrťroku 2018 sa medziročne znížila o 1,8 percentuálneho bodu na 15,2 % (16,9 % v eurozóne). Táto úroveň zodpovedá najnižšej úrovni, ktorá sa dosiahla tesne pred krízou (2. štvrťrok 2008), a v súčasnosti je takmer 9 percentuálnych bodov pod najvyššou mierou v roku 2013. Nezamestnanosť mladých ľudí je však v niektorých členských štátoch stále vysoká, a to viac ako 30 % v Španielsku, Taliansku a Grécku (pozri oddiel 3.2.1). Naďalej sa zlepšuje situácia, pokiaľ ide o ľudí vo veku od 15 do 24 rokov, ktorí nie sú zamestnaní, ani nie sú v procese vzdelávania alebo odbornej prípravy (NEET) a ktorých miera nezamestnanosti klesla o 0,6 percentuálneho bodu na 10,9 % v roku 2017, čo je podobná úroveň ako v roku 2008.

Údaje o chudobe najzraniteľnejších ľudí poukazujú na mierne zlepšenie, teda obrat predchádzajúcich trendov. Medzera chudoby, ktorou sa meria vzdialenosť obyvateľstva ohrozeného chudobou od hranice chudoby, v roku 2017 klesla. Mierne sa znížila z 25 % na 24,7 %, stále však ostáva za predkrízovými úrovňami. To znamená, že relatívna príjmová situácia najzraniteľnejších osôb sa mierne zlepšuje. Pokiaľ ide o nezamestnaných, riziko chudoby sa síce po prvýkrát od krízy znížilo, so 48 % však dosahuje takmer rekordne vysokú úroveň.

Napriek celkovému poklesu podielu ľudí ohrozených chudobou je chudoba zamestnaných osôb naďalej vysoká. V roku 2017 malo 9,6 % pracujúceho obyvateľstva menší príjem domácnosti ako 60 % národného mediánu, pričom sa táto hodnota od roku 2016 nezmenila a zostáva výrazne nad úrovňou 8,5 % z roku 2008. Doterajšie zvýšenia mali vplyv na pracovníkov na kratší pracovný čas, ako aj na pracovníkov na plný pracovný čas, hoci pri pracovníkoch na kratší pracovný čas naďalej existuje podstatne vyššie riziko chudoby (15,8 % oproti 8,0 %). Tento trend postihol najmä mladých pracovníkov (vo veku do 30 rokov), ktorí čelia vyššiemu a zvyšujúcemu sa riziku oproti pracovníkom vo veku 30 rokov a viac. Chudoba zamestnaných osôb bola označená ako trend, ktorý by mal sledovať Výbor pre sociálnu ochranu, a to z krátkodobého aj dlhodobého hľadiska .

Percentuálny podiel obyvateľstva ohrozeného chudobou po prvýkrát od krízy klesol. Tento ukazovateľ sa počas dvoch rokov nasledujúcich po náraste počtu ľudí ohrozených chudobou do roku 2014 ustálil. V roku 2017 klesla táto miera o 0,4 percentuálneho bodu na 16,9 % alebo takmer o 2 milióny osôb, čo znamená, že rok 2017 je prvým rokom od krízy, v ktorom sa príjmy chudobných domácností zvýšili rýchlejšie ako medián príjmov. Podľa najnovších údajov v rýchlych odhadoch Eurostatu by mal tento pokles miery chudoby pokračovať. Miera rizika chudoby u osôb žijúcich v domácnostiach s veľmi nízkou intenzitou práce sa však už štvrtý rok po sebe zvýšila a v súčasnosti dosahuje rekordnú výšku 62,3 %. Poukazuje to na pretrvávajúcu nedostatočnú primeranosť sociálnych dávok vo viacerých krajinách a ide o trend, ktorý sleduje Výbor pre sociálnu ochranu .

Rekordný nárast miery zamestnanosti prispel k zníženiu počtu osôb žijúcich v domácnostiach takmer bez zamestnania, a to o 3,7 milióna v roku 2017. Z hľadiska podielu obyvateľstva vo veku 0 – 59 rokov to zodpovedá poklesu z 10,5 % v roku 2016 na 9,3 % v roku 2017 – po prvýkrát od roku 2009 sa dosiahla úroveň pod 10 %. Avšak miera, ako aj počet dotknutých osôb zostávajú nad úrovňami spred krízy.

Na spoločnej metodike, ktorá sa používa na analýzu hlavných ukazovateľov, sa dohodli Výbor pre zamestnanosť a Výbor pre sociálnu ochranu (podrobnosti v prílohe 3). Touto metodikou sa hodnotí situácia a vývoj v členských štátoch na základe úrovní a medziročných zmien každého hlavného ukazovateľa zahrnutého do sociálneho prehľadu. Úrovne a zmeny sa klasifikujú podľa ich vzdialenosti od príslušných (nevážených) priemerov EÚ. Výsledky členských štátov v súvislosti s úrovňami a zmenami sa potom skombinujú (podľa vopred stanoveného vzoru) tak, že každý členský štát sa zaradí do jednej zo siedmich kategórií („krajiny s najlepšími výsledkami“, „krajiny s výsledkami lepšími ako priemer EÚ“, „krajiny s dobrými výsledkami, ktoré si však vyžadujú monitorovanie“, „krajiny s priemernými/neutrálnymi výsledkami“, „krajiny so slabými, ale zlepšujúcimi sa výsledkami“, „krajiny s výsledkami, ktoré treba sledovať“ a „krajiny s kritickou situáciou“). Na tomto základe sa v tabuľke 1 uvádza zhrnutie výsledných hodnôt sociálneho prehľadu podľa najnovších údajov, ktoré sú k dispozícii pre každý ukazovateľ.

Po schválení Výborom pre sociálnu ochranu (SPC) sa do európskeho semestra 2019 v plnej miere začlení aj rámec referenčného porovnávania pre dávky minimálneho príjmu, ktorý sa týka primeranosti, pokrytia a aktivačných zložiek systémov minimálneho príjmu, a to aj pokiaľ ide o ich súvislosť s vecnými dávkami (zdravotná starostlivosť, vzdelávanie a bývanie). Tento cyklus semestra po prvýkrát ťaží z výsledkov rámca referenčného porovnávania zručností a vzdelávania dospelých, na ktorom sa dohodlo s Výborom pre zamestnanosť v októbri 2018. V súčasnosti sa v rámci príslušných výborov pracuje na možných dodatočných rámcoch referenčného porovnávania, napríklad o primeranosti dôchodkov, ktoré sa majú využiť v budúcich cykloch semestra.

Miery zamestnanosti síce zaznamenali výrazný nárast, značné rozdiely však pretrvávajú Zvýšenie zaznamenali všetky členské štáty okrem Dánska (pokles o 0,5 percentuálneho bodu, i keď z veľmi vysokej úrovne). Ako je znázornené na obrázku 6, ku konvergencii mier zamestnanosti dochádza len čiastočne: Členské štáty, ktoré majú nižšie miery zamestnanosti, rastú rýchlejšie než priemer, ale situácia sa aj naďalej vyznačuje roztrieštenosťou. Miery zamestnanosti (osôb vo veku 20 až 64 rokov) sa výrazne líšia, a to od 57,8 % v Grécku po 81,8 % vo Švédsku v roku 2017. Na spodnejších priečkach je miera zamestnanosti stále ďaleko pod priemerom EÚ v niektorých krajinách najhoršie zasiahnutých krízou, a to v Grécku, Chorvátsku, Taliansku a Španielsku (s označením „kritická situácia“). Deväť krajín už prekročilo cieľ 75 %, pričom šesť krajín s najlepšími výsledkami (Švédsko, Nemecko, Estónsko, Česká republika, Spojené kráľovstvo a Holandsko) dosahuje takmer 78 % alebo viac.

Pokles nezamestnanosti sa v roku 2017 zrýchlil. Po prvýkrát od krízy klesla miera nezamestnanosti vo všetkých členských štátoch EÚ. K rýchlejšiemu než priemernému poklesu došlo najmä v niektorých členských štátoch, ktoré majú veľmi vysokú mieru nezamestnanosti – Grécko, Španielsko, Chorvátsko a Portugalsko, kde klesla o 2 percentuálne body alebo viac –, čo svedčí o jasnom konvergenčnom trende smerom k nižšej miere nezamestnanosti. Prudký pokles však nastal aj v niektorých krajinách s nízkou mierou nezamestnanosti, a to o viac než 1 percentuálny bod v Českej republike, Holandsku a Poľsku. Ako vyplýva z grafu 4 (v ktorom sa spoločne skúmajú úrovne a zmeny podľa dohodnutej metodiky na posúdenie hlavných ukazovateľov sociálneho prehľadu), rozptyl mier nezamestnanosti zostal v roku 2017 výrazný, pričom hodnoty sa pohybujú v rozmedzí od 3 % v Českej republike do 21,5 % v Grécku. Naďalej vysoká miera nezamestnanosti je v Taliansku, kde sa situácia zlepšila oproti roku 2016 len v obmedzenej miere. Napriek neustálemu poklesu od roku 2013 je miera nezamestnanosti v mnohých členských štátoch oveľa vyššia než v roku 2008 (graf 5), a to najmä v Chorvátsku, Grécku, na Cypre, v Taliansku a Španielsku. Naopak v Nemecku, Maďarsku a Poľsku bola miera nezamestnanosti v roku 2017 o viac ako 2 percentuálne body nižšia ako v období pred krízou.

Celkové údaje sú výsledkom odlišného vývoja v jednotlivých členských štátoch, odvetviach a podskupinách. Trendy v oblasti samostatnej zárobkovej činnosti sa však nezdajú prepojené s výkonnosťou v zamestnaní na úrovni členského štátu alebo odvetvia. Pokiaľ ide o skupiny v závislosti od veku a vzdelania, vývoj do veľkej miery odráža meniace sa zloženie pracovnej sily: podiel samostatnej zárobkovej činnosti klesal u osôb vo veku 15 – 49 rokov, zatiaľ čo výrazne narástol vo vekovej skupine od 50 do 64 rokov (+1,2 %) a 65 rokov a viac (+4,0 %). Dôležitým faktorom je aj úroveň vzdelania, keďže v roku 2017 klesol počet samostatne zárobkovo činných osôb o 3,2 % u ľudí s nižším sekundárnym vzdelaním a vzrástol o 1 % u ľudí s terciárnym vzdelaním. Rastie tiež počet samostatne zárobkovo činných osôb narodených mimo EÚ. Aspekty týkajúce sa samostatnej zárobkovej činnosti ako netypickej formy práce sa podrobne rozoberajú v kapitole 3.3.

Vo väčšine členských štátov stanovili zákonné minimálne mzdy nižšiu hranicu prerozdelenia miezd. Minimálne mzdy môžu zväčšiť účasť určitých skupín na trhu práce a podporiť agregovaný dopyt zvýšením príjmu nízkopríjmových rodín, ktoré majú sklon k väčšej spotrebe. Minimálne mzdy zároveň zvyšujú náklady na nábor nízkopríjmových pracovníkov, čím sa môžu potenciálne zhoršiť možnosti zamestnať sa pre skupiny, ktoré obvykle poberajú nízke mzdy (napr. mladí a nízkokvalifikovaní pracovníci), v závislosti od štruktúry hospodárstva a makroekonomickej situácie. Zákonné minimálne mzdy stanovené na vnútroštátnej úrovni existujú vo väčšine členských štátov okrem Rakúska, Cypru, Dánska, Fínska, Talianska a Švédska. Absolútna hodnota minimálnej mzdy nie je na účely medzinárodného porovnania veľmi užitočným meradlom, pretože nezohľadňuje rozdiely medzi jednotlivými krajinami, pokiaľ ide o produktivitu práce a ceny. Je preto užitočnejšie preskúmať minimálnu mzdu vo vzťahu k priemernej mzde alebo mediánu mzdy v danej krajine. Graf 14 znázorňuje minimálnu mzdu ako percentuálny podiel mediánu mzdy v členských štátoch EÚ podľa výpočtov OECD. Najvyššie minimálne mzdy v pomere k mediánu boli zistené vo Francúzsku, v Slovinsku, Portugalsku, Rumunsku a Luxembursku. Najnižšie úrovne sa konštatujú v Španielsku, Českej republike, Estónsku, Holandsku a Írsku. Keďže potenciálny vplyv minimálnej mzdy na zamestnanosť a životné podmienky je vyšší, ak sa vzťahuje na veľkú časť pracovnej sily, tento ukazovateľ by sa mal zohľadniť aj pri diskusii o politických možnostiach na vnútroštátnej úrovni. Mali by sa zvážiť aj cielené opatrenia na zníženie chudoby zamestnaných, ako sú dávky podpory v zamestnanosti.

Mzdové rozpätie v Európe sa vo všeobecnosti javí ako stabilné. Rast miezd, najmä v spodnej časti mzdovej škály, zohráva dôležitú úlohu pri znižovaní príjmových nerovností a chudoby zamestnaných. Rozpätie hrubých príjmov merané ako pomer medzi piatym a prvým decilom (D5/D1) sa v roku 2016 pohybovalo od 1,43 vo Fínsku do 1,90 v Českej republike. Na mzdové rozpätie môžu mať vplyv inštitúcie, ktoré stanovujú mzdy. S menšou príjmovou nerovnosťou sa zvykne spájať najmä dôraznejšie kolektívne vyjednávanie (Európska komisia, 2018). Rozsah kolektívneho vyjednávania sa v celej Európe značne líši, čo odráža rôzne národné tradície a inštitúcie. V roku 2015 sa percentuálny podiel zamestnancov, ktorí mali právo na vyjednávanie, pohyboval v rozmedzí od 98 % v Rakúsku do 7,1 % v Litve.

V Európe dochádza ku konvergencii čistých príjmov – rast je rýchly v strednej a východnej Európe a pomalý v západnej a južnej Európe, najmä v krajinách, ktoré kríza postihla najviac. Konvergencia úrovní pracovných príjmov je kľúčovým prvkom, pokiaľ ide o zabezpečenie dôstojnej životnej úrovne pre každého v EÚ, ako sa presadzuje v Európskom pilieri sociálnych práv. Z dostupných informácií vyplýva, že proces konvergencie prebieha, i keď len pomalým tempom, keďže medzi členskými štátmi pretrvávajú veľké rozdiely. Keď ako referenčné kritérium použijeme slobodného a bezdetného zamestnanca s priemernou mzdou, tak počas trojročného obdobia (2013 – 2016) najviac vzrástli čisté príjmy v niektorých krajinách, ktoré sa vyznačujú najnižšími úrovňami. Preto sa Bulharsko, Rumunsko, Lotyšsko, Litva a Estónsko radia medzi krajiny so „slabými, ale zlepšujúcimi sa výsledkami“. Hoci Slovensko a Maďarsko zaznamenali väčší než priemerný rast, vzhľadom na pomalší pokrok sú označené ako krajiny s „kritickými situáciami“. Na druhom konci spektra bol rast čistých príjmov mierny (v rozpätí od 0,7 % do 2,1 %) vo všetkých krajinách „s najlepšími výsledkami“ (Luxembursko, Spojené kráľovstvo, Holandsko, Nemecko a Rakúsko). Čisté príjmy klesli alebo nenarástli v Portugalsku, Grécku a Belgicku.

Rámce na stanovovanie miezd boli v posledných rokoch predmetom veľkých reforiem. V Grécku sa po vystúpení z programu EMS v auguste 2018 opätovne zaviedli dve zásady kolektívneho vyjednávania zastavené v roku 2011: možnosť administratívneho rozšírenia sektorových dohôd na strany, ktoré nie sú signatármi dohody, a zásada najvýhodnejšieho ustanovenia (v prípade protichodných kolektívnych zmlúv, napr. na úrovni sektora a firmy dostáva prednosť zmluva, ktorá je výhodnejšia pre pracovníka). V Chorvátsku bol v návrhu zákona o mzdách v štátnej službe stanovený rámec pre systém platobných tried a platobné stupne, ako aj hodnotenie efektívnosti práce. Francúzsko na základe predchádzajúcich reforiem presnejšie vymedzilo okruh každej úrovne kolektívneho vyjednávania. Pri stanovovaní rámca a podmienok využívania zmlúv na určitý čas, zmlúv na uskutočnenie projektu a dočasných zmlúv v budúcnosti bude kolektívne vyjednávanie na úrovni odvetvia prevažovať nad vnútroštátnym pracovným právom (pozri kapitolu 3.3). Dohoda na úrovni podniku môže byť menej výhodná ako na úrovni odvetvia s výnimkou 13 vymedzených oblastí vyjednávania vrátane sektorových minimálnych miezd, pričom dohody na úrovni odvetvia sa uplatňujú, ak sa nedosiahne dohoda na úrovni podniku. Okrem toho sa väčšinové dohody na úrovni podniku, ktorých cieľom je zachovať zamestnanosť (accords de competitivité), v súčasnosti rozšírili nad rámec podmienok pracovného času a zahŕňajú aj odmeňovanie, čo podnikom takisto umožňuje prepustiť zamestnancov, ktorí takéto dohody odmietajú zo skutočných a vážnych dôvodov. V Taliansku sa v marci 2018 uzavrela dohoda medzi hlavnými odborovými zväzmi a organizáciou zamestnávateľov, ktorá vytvorila podmienky pre posilnenie kolektívneho vyjednávania stanovením kritérií na meranie reprezentatívnosti združení sociálnych partnerov. Na Cypre vstúpila do platnosti v roku 2018 nová dohoda o indexe úpravy nákladov na bývanie, čo viedlo k obmedzenému zvýšeniu miezd a definovaniu kritérií frekvencie a charakteru pravidelných úprav. V Lotyšsku sa za účasti sociálnych partnerov stanovujú nové podmienky práce nadčas zároveň s rokovaniami o minimálnych mzdách v jednotlivých sektoroch. V Portugalsku sa spolu so sociálnymi partnermi dohodlo na súbore opatrení (a teraz sa o ňom diskutuje v Parlamente) s cieľom zväčšiť rozsah pôsobnosti kolektívneho vyjednávania. Konkrétne tzv. pracovné kredity by už neboli predmetom individuálnej dohody, ale boli by súčasťou kolektívneho vyjednávania alebo skupinových dohôd, ku ktorým sa dospelo po konzultácii s pracovníkom (pozri tiež kapitolu 3.3). V Španielsku dospeli sociálni partneri v júni 2018 k predbežnej dohode o mzdách na rok 2018, ktorá obsahuje celkové 2 % zvýšenie miezd (mierne nad očakávanou mierou inflácie) okrem ďalšieho 1 % v závislosti od výsledkov, produktivity a miery absentérstva v podniku/sektore. Rumunsko zaviedlo vyjednávanie o mzdách, ktoré je povinné pre všetky podniky. Írsko zaviedlo pre určité kategórie samostatne zárobkovo činných osôb možnosť kolektívneho vyjednávania, Slovensko opätovne zaviedlo možnosť rozšíriť za určitých podmienok kolektívne zmluvy vyššej úrovne na nezúčastnených zamestnávateľov bez ich súhlasu.

Niekoľko členských štátov konalo aj v oblasti daňovo-odvodového zaťaženia znížením príspevkov na sociálne zabezpečenie. Vo Francúzsku sa má v roku 2019 uskutočniť transformácia daňovej úľavy za zamestnanosť a konkurencieschopnosť na priame zníženie príspevkov na sociálne zabezpečenie z miezd až do výšky 2,5 násobku minimálnej mzdy (doplnená o posilnené zníženie pri nižších mzdách a odložená na október 2019). V Chorvátsku sa základ, z ktorého sa počíta príspevok zamestnávateľa na sociálne zabezpečenie, znížil o 50 % v prípade pracovníkov, ktorí boli zamestnaní dlhšie ako 12 mesiacov za minimálnu mzdu. Belgicko zaviedlo zníženie príspevkov na sociálne zabezpečenie pri niektorých typoch práce na zmeny v odvetví stavebníctva. Systém podielu na zisku v súkromnom sektore je nahradený novým poplatkom (suma alebo percentuálny podiel z platu), ktorý nemôže presiahnuť 30 % celkovej hrubej mzdy. Zamestnávateľ je oslobodený od platenia príspevkov na sociálne zabezpečenie z týchto poplatkov, zatiaľ čo zamestnanec by mal platiť solidárny príspevok vo výške 13,07 %.

Niektoré členské štáty znížili náklady práce vďaka zníženiu daňovo-odvodového zaťaženia, pričom sa často zamerali na najnižšie príjmy. Daňovo-odvodové zaťaženie sa riešilo najmä v súvislosti s nízkopríjmovými osobami, a to prostredníctvom reforiem zameraných na dane z príjmu fyzických osôb, ktoré často spočívali vo zvýšení daňových úľav (t. j. nezdaniteľných položiek z príjmu) alebo zavedení progresívnosti celého systému. Napríklad v Litve bola prijatá veľká reforma, ktorou sa zmenil zákon o dani z príjmu fyzických osôb, a namiesto predchádzajúcej paušálnej sadzby sa zaviedla progresivita a zvýšila sa nezdaniteľná položka dane z príjmu. V Lotyšsku sa podobne v rámci rozsiahlej daňovej reformy nahradila 23 % paušálna sadzba dane z príjmov fyzických osôb progresívnym systémom. Zvýšili sa aj nezdaniteľné položky. Aj Estónsko zaviedlo nezdaniteľné položky. Holandsko oznámilo reformu dane z príjmu fyzických osôb, ktorá sa má vykonať v priebehu rokov 2019 a 2020. Zahŕňa zníženie počtu daňových pásiem zo štyroch na dve, ako aj zvýšenie všeobecnej daňovej úľavy a úľavy na dani z príjmu získaného prácou. Očakáva sa, že reformou sa zníži celkové daňové zaťaženie práce, najmä pri stredných a vyšších príjmoch. V Rumunsku sa od roku 2018 znížila paušálna sadzba dane z príjmu fyzických osôb zo 16 % na 10 % a zároveň sa uskutočnili významné zmeny štruktúry príspevkov na sociálne zabezpečenie. Portugalsko zaviedlo reformy týkajúce sa dane z príjmu fyzických osôb zamerané na zníženie daňového zaťaženia osôb s nízkymi až strednými príjmami vrátane zvýšenia počtu daňových pásiem. Ostatné členské štáty zaviedli reformy s užším rozsahom. Napríklad na Malte bola schválená úľava na dani z príjmu zo závislej činnosti vo výške od 40 EUR do 68 EUR pre osoby, ktoré zarábajú menej ako 60 000 EUR ročne. V Spojenom kráľovstve sa zvýšili osobné nezdaniteľné položky na 11 850 GBP (približne 13 400 EUR) za rok a prahová hodnota vyššej sadzby sa zvýšila zo 45 000 GBP (približne 50 850 EUR) na 46 350 GBP (približne 52 400 EUR). V Dánsku sa dohodou o dani z roku 2018 posilňuje motivácia pracovať na plný pracovný čas a je zameraná najmä na nezamestnaných a pracovníkov na kratší pracovný čas. Na Cypre sa zmenil zákon o prídavkoch na deti tak, že sa zvýšila hranica oprávneného príjmu o 5,000 EUR za každé ďalšie dieťa po prvých dvoch.

Niekoľko členských štátov siahlo po dotáciách na zamestnanosť určených na vytváranie pracovných miest, hoci v dôsledku zlepšujúcich sa podmienok na trhu práce dochádza k určitému poklesu. Väčšina opatrení v tejto oblasti je zameraných na osobitné skupiny, ktoré majú problémy integrovať sa na trh práce (napr. mladí ľudia, starší ľudia, dlhodobo nezamestnaní, migranti atď.), a pozostáva z finančných stimulov pre zamestnávateľov, ktorí zamestnajú osoby, na ktoré sú tieto opatrenia zamerané. Niekoľko členských štátov zaviedlo alebo potvrdilo cielené dotácie na nábor pracovníkov (podrobnejšie informácie sú uvedené v oddiele 3.2). Niektoré krajiny takisto prijali dotácie na nábor pracovníkov vzťahujúce sa na širšiu verejnosť, t. j. dotácie so žiadnymi alebo s voľnejšími podmienkami oprávnenosti, a to zvyčajne s cieľom podporovať pracovné miesta na neurčitý čas. V Grécku sa v roku 2017 začal ďalší cyklus verejných prác v 51 obciach a pripravujú sa nové programy. Okrem toho sa v máji 2018 začal nový program verejných prác v oblasti ochrany pred lesnými požiarmi. V októbri 2017 Grécko prijalo aj program dotácií na mzdy pracovníkov, ktorí pracujú na základe zmlúv o poskytovaní nezávislých služieb, ak sú prijatí ako zamestnanci. Napokon nedávno spustili program dotácií pre podniky, ktoré zamestnajú 15 000 nezamestnaných osôb vo veku 30 – 49 rokov. Počet dotovaných zmlúv vo Francúzsku v roku 2018 klesol z 310 000 na 200 000 a v súčasnosti sú tieto zmluvy obmedzené na najzraniteľnejšie osoby v neziskovom sektore vrátane mladých ľudí a dlhodobo nezamestnaných. Od roku 2018 sa skúmajú existujúce systémy dotovaných zmlúv a boli premenované na parcours emploi compétence, čím sa zväčšil ich poradný a vzdelávací rozmer. V tejto súvislosti sa od apríla 2018 v desiatich oblastiach testuje príplatok na cielený nábor s názvom emplois francs za prijímanie uchádzačov o zamestnanie z najodkázanejších mestských častí (quartiers politique de la ville), pričom jedinou podmienkou je, aby bol uchádzač o zamestnanie z danej oblasti. Okrem toho sa v súvislosti s novým plánom boja proti chudobe rozhodlo o dodatočných opatreniach na integráciu ľudí so sociálnymi problémami a ťažkosťami v oblasti zamestnanosti na trh práce (insertion par l’activité économique). Taliansko zaviedlo štrukturálne zníženie príspevkov pre zamestnávateľov, ktorí zamestnávajú natrvalo alebo v rámci učňovskej prípravy mladých ľudí alebo dlhodobo nezamestnaných v južných regiónoch. Portugalsko zaviedlo finančné stimuly za prijímanie stálych zamestnancov vo forme čiastočného oslobodenia od platenia príspevkov do systému sociálneho zabezpečenia v prípade určitých zraniteľných skupín (mladí ľudia, dlhodobo nezamestnaní, starší ľudia). V Maďarsku ESF prispieva k posilneniu potenciálu sociálnych podnikov, pokiaľ ide o zamestnanosť, prostredníctvom stimulov a dotácií na vytváranie pracovných miest.

Daňové zaťaženie práce v Európe v posledných rokoch postupne klesalo, medzi členskými štátmi však pretrvávajú výrazné rozdiely. Daňovo-odvodové zaťaženie v prípade slobodného zamestnanca s priemernou mzdou sa v roku 2017 pohybovalo v rozmedzí od menej ako 30 % v Írsku a na Malte po 50 % v Belgicku, Nemecku, Maďarsku, Taliansku, vo Francúzsku a v Rakúsku. V prípade pracovníkov s nižšími príjmami (definovaní ako pracovníci zarábajúci 67 % priemernej mzdy) sa daňovo-odvodové zaťaženie pohybovalo v rozpätí od približne 20 % na Malte a v Írsku do viac ako 45 % v Belgicku, Maďarsku a Nemecku. V súvislosti s progresívnosťou daňových sadzieb a prerozdeľovacím účinkom daňového systému sa v jednotlivých krajinách objavujú rôzne modely (pozri oddiel 3.4). V roku 2017 daňovo-odvodové zaťaženie slobodných zamestnancov s priemernou mzdou najvýraznejšie kleslo v Maďarsku (–2,1 percentuálneho bodu), Luxembursku (–1,8 percentuálneho bodu) a vo Fínsku (–1,2 percentuálneho bodu), zatiaľ čo k najväčšiemu nárastu došlo v Bulharsku +0,6 percentuálneho bodu). V rokoch 2013 až 2017 sa nevážený priemer daňovo-odvodového zaťaženia v EÚ znížil o 0,5 percentuálneho bodu (a o 0,8 percentuálneho bodu v prípade pracovníkov s nízkymi príjmami, pričom významné zníženia boli zaznamenané v Taliansku, Maďarsku, vo Francúzsku, v Belgicku, Rumunsku a Holandsku). V rovnakom období nastala určitá konvergencia úrovní daňovo-odvodového zaťaženia a rozdiel medzi najvyššou a najnižšou úrovňou daňovo-odvodového zaťaženia pri priemernej mzde klesol o 2,1 percentuálneho bodu a o 2,9 percentuálneho bodu u pracovníkov s nižším príjmom. Je to spôsobené najmä značným znížením v niektorých krajinách s najvyššími sadzbami (Belgicko, Rakúsko, Maďarsko, ako aj Taliansko a Francúzsko, ale s obmedzením na pracovníkov s nižšími príjmami). Výrazné zníženie daňovo-odvodového zaťaženia bolo zaznamenané aj v Rumunsku a Holandsku. V Českej republike, Slovinsku a Portugalsku bolo zvýšenie daňovo-odvodového zaťaženia v rovnakom období síce menej zreteľné, ale zasiahlo najmä pracovníkov s nižšími príjmami.

Zdroj: OECD. Poznámky: V AT, CY, DK, FI, IT a SE neexistuje zákonná štátom stanovená minimálna mzda. V prípade BG, HR a MT OECD neposkytlo žiadne informácie. Z údajov Eurostatu vyplýva, že v roku 2017 predstavovala mesačná minimálna mzda ako podiel aritmetického priemeru mesačných miezd 47,8 % v BG, 40,6 % v HR a 43,6 % v MT (priemysel, stavebníctvo a služby; neporovnateľné s údajmi OECD).

Sociálno-ekonomické postavenie študentov a migrantský pôvod sú faktormi, ktoré silne ovplyvňujú výsledky v oblasti vzdelávania. Medzi študentmi so slabým výkonom je nadmerne vysoký počet študentov s nižším sociálno-ekonomickým postavením alebo s migrantským pôvodom, ktorí pri dosiahnutí úrovne základných zručností čelia problémom vo všetkých troch oblastiach. Bližšia analýza študentov, ktorí dosiahli úroveň základných zručností vo všetkých troch oblastiach, a nepriaznivých situácií, v ktorých sa študenti nachádzali, ukazuje, že rozdiel vo výkonnosti medzi domácimi študentmi a študentmi, ktorí sa narodili v zahraničí, je v EÚ v priemere 23 percentuálnych bodov, pričom výkon domácich študentov je lepší vo všetkých členských štátoch s výnimkou Malty (pozri graf 19). Fínsko, Švédsko, Rakúsko, Nemecko a Francúzsko evidujú veľmi výrazne rozdiely (v rozmedzí od 35 do 40 percentuálnych bodov), pričom na Cypre, v Spojenom kráľovstve a v Portugalsku je rozdiel vo výkonnosti nižší ako 15 percentuálnych bodov. Vzdelávacie výsledky na nízkej úrovni a nerovnosť spojená so sociálno-ekonomickým zázemím sú hlavnými prekážkami ďalšieho rozvoja ľudského kapitálu a môžu potenciálne spôsobiť dominový efekt, ktorý zasiahne úroveň zručností.

Aj pre osoby s kvalifikáciami, ktoré sú na trhu práce žiadané – či už akademického alebo odborného zamerania –, je čoraz dôležitejšie prispôsobiť sa rýchlo sa meniacej ekonomike a reagovať na dopyt po vysokých kvalifikáciách. Miera zamestnanosti čerstvých absolventov s terciárnym vzdelaním v roku 2017 bola 84,9 %, čo je o 0,9 percentuálneho bodu viac ako celková miera zamestnanosti u dospelých osôb v produktívnom veku s rovnakým dosiahnutým vzdelaním. Len v niekoľkých členských štátoch (Taliansko, Grécko, Chorvátsko, Cyprus, Slovinsko a Španielsko) sú čerství absolventi s terciárnym vzdelaním naďalej znevýhodnení, hoci sa situácia vo všetkých týchto krajinách, s výnimkou Chorvátska, zlepšila. S neveľkým rozdielom nasledovala miera zamestnanosti čerstvých absolventov so strednou úrovňou odbornej kvalifikácie, ktorá bola na úrovni 76,6 %, čo je o 5,7 percentuálneho bodu viac než celková miera zamestnanosti dospelých osôb v produktívnom veku so vzdelaním na strednom stupni. Naznačuje to, že čerství absolventi odborného vzdelávania a prípravy sa pri prijímaní do zamestnania uprednostňujú. Naopak, miera zamestnanosti osôb, ktoré získali len všeobecnú kvalifikáciu na strednej úrovni, bola 64,1 %. Mladí dospelí, ktorí mali len nízku kvalifikáciu, boli na trhu práce ešte znevýhodnenejší, pričom miera zamestnanosti bola v ich prípade v roku 2017 na úrovni 56,4 %.

Nie každý má rovnakú možnosť získať zručnosti a kvalifikácie, ktoré sú na trhu práce žiadané. V niektorých krajinách viac ako polovica mladých ľudí vo veku od 30 do 34 rokov uvádza, že nemá žiadnu kvalifikáciu, či už odbornú alebo akademickú, ktorá by bola jednoznačne prepojená s trhom práce. Táto skutočnosť ovplyvňuje integráciu na trhu práce. Kým miera zamestnanosti u osôb s odborným vzdelaním a prípravou a kvalifikáciami získanými v rámci vysokoškolského vzdelávania (ako ukazuje graf 22) je približne 80 %, menej ako 70 % osôb, ktoré ukončili vyššie stredoškolské vzdelanie všeobecného zamerania, je po dovŕšení 25 rokov zamestnaných. Osoby bez vyššieho sekundárneho vzdelania sú ešte znevýhodnenejšie – menej ako 60 % je po dovŕšení 25 rokov zamestnaných.

V EÚ naďalej stúpa percentuálne zastúpenie osôb vo veku 30 – 34 rokov, ktoré úspešne ukončili terciárne vzdelávanie, a hlavný cieľ na úrovni 40 % sa takmer dosiahol. Výsledkom uvedeného postupného rastu v posledných rokoch je, že v roku 2017 v rámci EÚ malo 39,9 % obyvateľov vo veku od 30 do 34 rokov terciárne vzdelanie. Vo väčšine členských štátov sa podiel osôb s dosiahnutým terciárnym vzdelaním v rokoch 2014 až 2017 zvýšil. Jedine v Chorvátsku, Maďarsku a v menšej miere aj v Španielsku a vo Fínsku podiel obyvateľstva s terciárnym vzdelaním v rovnakom období klesol. Naopak, Slovensko, Grécko a Česká republika zaznamenali pozoruhodný nárast, a to o 7,4, resp. 6,5 a 6 percentuálnych bodov. Spomedzi krajín, v ktorých je podiel osôb s terciárnym vzdelaním nižší ako 40 %, len Rumunsko, Taliansko a Chorvátsko (graf 20) nedosiahli hodnotu na úrovni 30 %. Celkovo si svoje príslušné národné ciele v roku 2017 splnilo 15 z 28 členských štátov.

Úroveň digitálnych zručností sa zvyšuje len pomaly a pretrvávajúci rozdiel medzi tými s najlepšími výsledkami a tými so slabými výsledkami, vedie k dvojrýchlostnej digitálnej Európe. V EÚ malo v roku 2017 v priemere 57 % obyvateľov vo veku od 16 do 64 rokov aspoň základné digitálne zručnosti. Nízka úroveň digitálnych zručností môže ovplyvniť produktivitu a rastový potenciál, ale aj sociálne vylúčenie, ktoré sa týka významnej časť obyvateľstva vzhľadom na meniace sa podmienky využívania služieb a vplyv technológií na svet práce. Úroveň je obzvlášť nízka v Bulharsku, Rumunsku a Chorvátsku („krajiny s kritickou situáciou“). V ďalších šiestich krajinách (Grécko, Poľsko, Portugalsko, Lotyšsko, Írsko, a Maďarsko, všetky označené ako „krajiny s výsledkami, ktoré treba sledovať“) je úroveň pomerne vyššia (približne 50 %). V porovnaní s priemerom je však stále nízka. Najlepšie výsledky dosahujú Luxembursko, Holandsko, Švédsko a Fínsko, kde sa priemerné hodnoty pohybujú nad 75 %.

Ľudia s nízkou kvalifikáciou a starší ľudia sa oveľa menej zapájajú do programov vzdelávania dospelých. V roku 2017 bola miera účasti na programoch vzdelávania dospelých v EÚ pre nízko kvalifikovaných a starších ľudí dvakrát nižšia ako celková miera účasti vo výške 10,9 % (graf 24). Dokonca aj nezamestnaní, ktorí by mali byť osobitnou cieľovou skupinou pre rekvalifikáciu, sa v porovnaní s priemerným zamestnancom oveľa menej zapájajú do procesu vzdelávania. Tento trend je badateľný aj v krajinách, kde celková účasť na vzdelávaní dospelých dosahuje takmer priemer EÚ alebo je nad týmto priemerom.

Dospelí s nízkou kvalifikáciou sú na trhu práce často výrazne znevýhodnení v porovnaní so svojimi rovesníkmi, ktorí pokračovali vo vzdelávaní dlhšie. V EÚ je pomer medzi dospelým obyvateľstvom s nízkou kvalifikáciou a počtom pracovných miest, ktoré si vyžadujú nízke úrovne kvalifikácie, v priemere tri ku jednej (tabuľka 2). Inak povedané, dospelých s nízkou kvalifikáciou je trikrát viac než pracovných miest, pre ktoré je potrebná len nízka úroveň kvalifikácie. Táto otázka je naliehavejšia v krajinách ako Malta, Portugalsko, Grécko, Taliansko a Španielsko, kde je pomer vyšší ako 4. To môže mať napokon za následok slabšiu mieru účasti jednotlivca na trhu práce, zvýšenie prípadov neistej práce, vysokú nezamestnanosť a celkovo riziko úplného odchodu z trhu práce.

Zdroj: Eurostat, VZPS. Poznámka: mladí dospelí vo veku 20 – 34 rokov. Údaje, ktoré sa týkajú osôb si nízkou kvalifikáciou, sa vzťahujú na všetkých mladých dospelých, ktorí nie sú zaradení do ďalšieho procesu vzdelávania alebo odbornej prípravy, a to bez ohľadu na to, ako dávno vzdelávanie ukončili. Údaje, ktoré sa týkajú osôb so strednou a vysokou kvalifikáciou, sa vzťahujú len na osoby, ktoré vzdelávanie úspešne ukončili 1 až 3 roky pred uskutočnením prieskumu.

Poskytovanie finančných stimulov pre zamestnávateľov ich môže podporiť v tom, aby investovali do školení pre zamestnancov. Vo väčšine prípadov sú to práve zamestnávatelia, ktorí poskytujú alebo financujú svojim zamestnancom vzdelávanie dospelých, keďže podporujú viac ako dve tretiny všetkých dospelých, ktorí sa zúčastňujú na odbornej príprave súvisiacej so zamestnaním. Napriek nízkej celkovej miere pokrytia je v členských štátoch poskytovanie verejného financovania zamestnávateľom bežnými politickým nástrojom. Stimuly môžu vo všeobecnosti mať formu daňových stimulov (zápočet dane alebo daňové úľavy), priamych subvencií určených na odbornú prípravu (vrátane podpory zo strany EÚ) alebo systémov financovania z odvodov (fondy na podporu vzdelávania). Existujú aj dôkazy o tom, že poskytnutie priamych subvencií podnikom (napr. vo forme grantov) môže byť v porovnaní s ostatnými formami finančných stimulov účinnejším prostriedkom, ako riadiť účasť zamestnancov na vzdelávaní. Dôležité je vhodne zamerať finančnú podpory na odbornú prípravu, napríklad zameraním sa na podniky, ktoré čelia finančným a kapacitným obmedzeniam, najmä MSP, s cieľom predísť účinkom mŕtvej váhy (financovanie investícií, ktoré by sa realizovali aj tak). Z dôkazov totiž vyplýva, že dosah, a nie objem finančnej podpory, má silnú pozitívnu súvislosť s účasťou dospelých na vzdelávaní. Podľa posledných (2015) údajov o finančnej podpore zo zisťovania o trvalom odbornom vzdelávaní sa percentuálny podiel spoločností, ktorým bola podľa vlastných vyjadrení v posledných 12 mesiacoch poskytnutá akákoľvek forma verejného spolufinancovania určeného na činnosti v oblasti odbornej prípravy (čo odráža dosah finančnej podpory), pohybuje v rozmedzí od 0,1 % v Rumunsku po takmer 64 % v Španielsku (graf 29). Okrem Rumunska je aj v Portugalsku, na Slovensku a v Bulharsku podiel spoločností, ktoré dostávajú takýto druh finančnej podpory, nižší ako 1 %. Naopak, na Cypre, v Belgicku, vo Francúzsku a v Španielsku je vyšší ako 20 %.

Opatrenia v oblasti odbornej prípravy určené na zapojenie znevýhodnených osôb sú mimoriadne dôležité. Opatrenia môžu mať rôzne formy vrátane napríklad formálneho alebo neformálneho odborného vzdelávania alebo programov rozvíjania základných zručností . Osoby s nízkou kvalifikáciou a nezamestnaní dospelí čelia osobitným výzvam, pokiaľ ide o prístup k vzdelávaniu. Podľa údajov z VZPS z roku 2017 sa podiel nezamestnaných dospelých, ktorí sa počas posledných štyroch týždňov pred realizáciou prieskumu zúčastnili na akejkoľvek odbornej príprave (sú zahrnutí do celkového počtu všetkých nezamestnaných dospelých), pohybuje v rozmedzí od takmer 1,5 % na Slovensku do takmer 45 % vo Švédsku (priemer EÚ: 10,1 %) (graf 27). Okrem Slovenska sa na vzdelávaní zúčastňuje menej ako 10 % nezamestnaných dospelých aj v krajinách ako Chorvátsko, Maďarsko, Bulharsko, Poľsko, Grécko, Taliansko, Česká republika, Cyprus, Lotyšsko a Nemecko. Na druhej strane, v Dánsku, Luxembursku a vo Fínsku je podiel účasti vyšší ako 20 %. Bližší pohľad na podiel nízko kvalifikovaných dospelých, ktorí sa počas posledných štyroch týždňov pred realizáciou prieskumu zúčastnili akejkoľvek prípravnej aktivity (ako podiel celkového počtu nízko kvalifikovaných dospelých), ukazuje aj významné rozdiely medzi jednotlivými členskými štátmi (graf 28). Na Cypre, v Grécku a Chorvátsku sa vzdelávania zúčastňuje menej ako 1 % nízko kvalifikovaných dospelých, kým vo Švédsku, v Dánsku a vo Fínsku je tento podiel vyšší ako 10 % (priemer EÚ: 4,3 %).

Poskytovanie poradenstva o možnostiach vzdelávania môže účinne podnecovať individuálny dopyt po vzdelávaní a účasť na ňom. Poskytovanie poradenstva o možnostiach vzdelávania je podľa referenčného rámca zručností dospelých a vzdelávania jedným z kľúčových politických nástrojov na podporu účasti dospelých na vzdelávaní. Podľa najnovších údajov (z roku 2016) prieskumu vzdelávania dospelých, ktoré sa týkajú prístupu k poradenstvu o možnostiach vzdelávania, existuje veľmi silná pozitívna súvislosť medzi podielom dospelých (vo veku od 25 do 64 rokov), ktorým bolo takéto poradenstvo poskytnuté, a podielom dospelých, ktorí sa napokon rozhodnú pre účasť na vzdelávaní. Zatiaľ čo vo väčšine členských štátov sú verejné poradenské služby bežným politickým nástrojom, ich rozsah, pokiaľ ide o pôsobnosť, sa v jednotlivých krajinách značne líši. Konkrétne, ako ukazuje graf 26, v roku 2016 sa podiel dospelých, ktorým inštitúcie alebo organizácie počas posledných 12 mesiacov poskytli bezplatne informácie alebo poradenstvo o možnostiach vzdelávania, pohyboval od 1,5 % v Rumunsku po takmer 56 % vo Švédsku (priemer EÚ: 24,3 %). V krajinách ako Bulharsko, Grécko, Litva a Taliansko využilo tento druh bezplatných služieb menej ako 10 % dospelých, pričom účasť na vzdelávaní je v týchto krajinách za rovnaké referenčné obdobie relatívne nízka (29 % v porovnaní s priemerom EÚ na úrovni 43 %). Na druhej strane vo Švédsku, v Rakúsku, Holandsku, Luxembursku a Dánsku viac ako 40 % dospelých využilo poradenstvo o možnostiach vzdelávania. To môže byť jeden z faktorov pomerne vysokej miery účasti na vzdelávaní dospelých zaznamenanej v týchto krajinách (57 % oproti priemeru EÚ na úrovni 43 %).

Miera zamestnanosti žien v roku 2017 stabilne rástla. Dosiahla 66,5 % v porovnaní so 65,3 % v predchádzajúcom roku a zlepšila sa vo všetkých členských štátoch s výnimkou Dánska (kde je však stále vysoká). Pohybuje sa v rozmedzí od 79,9 % vo Švédsku po 48,0 % v Grécku, pričom nízke miery zamestnanosti (menej ako 60 %) sa zaznamenali aj v Španielsku, na Malte, v Chorvátsku a v Taliansku. Vo všetkých členských štátoch sú ženy napriek dosiahnutému pokroku menej reprezentované na trhu práce ako muži. Rodový rozdiel v zamestnaní – hlavný ukazovateľ sociálneho prehľadu – ostáva s 11,5 percentuálneho bodu na vysokej úrovni. Vzhľadom na malú zmenu v porovnaní s minulým rokom je konvergencia medzi členskými štátmi obmedzená. Taliansko, Grécko a Rumunsko sú označené ako „krajiny s kritickou situáciou“, zatiaľ čo Malta, kde je rodový rozdiel v zamestnanosti žien a mužov stále najväčší, v roku 2017 zaznamenala výrazné zlepšenie. Výrazné zvýšenie (o 1 percentuálny bod alebo viac) zaznamenali Lotyšsko, Maďarsko a Chorvátsko, hoci miera zamestnanosti v týchto členských štátoch stúpla v prípade obidvoch pohlaví, avšak rástla oveľa rýchlejšie u mužov ako u žien. Lotyšsko spolu s Litvou, Fínskom a so Švédskom majú aj naďalej najlepšie výsledky, pokiaľ ide o rodový rozdiel v zamestnanosti žien a mužov.

Miera zamestnanosti starších pracovníkov sa v poslednom desaťročí podstatne zvýšila. Starší pracovníci (vo veku od 55 do 64 rokov) prekonali krízu relatívne lepšie ako ostatné vekové skupiny a počas oživenia boli hnacou silou tvorby pracovných miest. Medzi druhým kvartálom 2013 a druhým kvartálom 2018 sa zamestnalo takmer 7 miliónov ďalších osôb. Ako bolo uvedené v časti 1, veková skupina od 55 do 64 rokov je dokonca veľmi dôležitou hnacou silou celkového zvýšenia mier zamestnanosti za posledných desať rokov. V roku 2017 sa miera zamestnanosti osôb vo veku od 55 do 64 rokov zvýšila na 55,3 %, čo je o 1,8 percentuálneho bodu viac než v predchádzajúcom roku, a predpokladá sa, že tento stabilný nárast bude pokračovať aj v kontexte demografických zmien. Miery nezamestnanosti u starších pracovníkov sa v jednotlivých členských štátoch výrazne líšia, v rozmedzí od 76,4 % vo Švédsku po 38,3 % v Grécku, pričom Španielsko, Belgicko, Poľsko a Malta zaznamenali miery pod 50 % alebo blízko tejto hodnoty. Miera zamestnanosti žien vo veku od 55 do 64 rokov rastie rýchlejšie ako v prípade mužov a v roku 2016 bola na úrovni 50,9 %.

Po znížení miery nezamestnanosti mladých ľudí je väčšina NEET neaktívna, pričom existujú podstatné rozdiely medzi členskými štátmi. Miera neaktivity je mimoriadne vysoká v Bulharsku, Rumunsku a Taliansku, pričom v Španielsku, Chorvátsku a Grécku prevláda nezamestnanosť. Najväčšie riziko dostať sa do situácie NEET hrozí osobám, ktoré dosiahli len nízku úroveň vzdelania. V prípade žien patriacich do skupiny NEET sa neaktivita vyskytuje častejšie ako nezamestnanosť, pričom u mužov je to opačne.

Okrem mladých ľudí, ktorí sú zamestnaní alebo si hľadajú zamestnanie, je značná časť mladých ľudí vo veku od 15 do 24 rokov ekonomicky neaktívna. Celkovo takmer 6 miliónov ľudí vo veku od 15 do 24 rokov v EÚ nebolo v roku 2017 zamestnaných, ani neboli v procese vzdelávania alebo odbornej prípravy (NEET). To predstavuje 10,9 % obyvateľov v tejto vekovej skupine, čo znamená pokles z maxima 13,2 % dosiahnutého v roku 2012 späť na úroveň z roku 2008 (10,9 %). K tomuto poklesu došlo najmä v dôsledku prechodu NEET do zamestnania. Ako ukazuje graf 31, viaceré krajiny stále zaznamenávajú mieru NEET nad 15 % (Taliansko, Cyprus, Bulharsko, Chorvátsko, Grécko a Rumunsko). Počet NEET narastá v Dánsku, Luxembursku, Estónsku a, čo je ešte znepokojujúcejšie, v dvoch krajinách s najvyššími mierami (Cyprus a Taliansko, obidve „krajiny s kritickou situáciou“). Preto je konvergencia len obmedzená, čo naznačuje aj ľahko negatívny sklon regresnej priamky. Pozitívnymi príkladmi sú Bulharsko a Rumunsko, kde zaznamenali pozoruhodný pokles z pôvodne vysokých úrovní („krajiny so slabými, ale zlepšujúcimi sa výsledkami“).

Situácia mladých ľudí na trhu práce sa naďalej zlepšuje, čo zodpovedá posilňovaniu makroekonomického prostredia. Miera nezamestnanosti mladých ľudí v EÚ klesla z maxima na úrovni 23,7 % v roku 2013 na 16,8 % v roku 2017. Je však stále vyššia ako v roku 2008 a v niektorých členských štátoch (Taliansko, Španielsko a Grécko) zostáva nad úrovňou 30 %. Rozptyl miery nezamestnanosti mladých ľudí sa postupom času znižuje (pozri graf 30), pričom krajiny s vyššími mierami nezamestnanosti zaznamenali vyššie zníženia. Existujú však aj výnimky (Taliansko, Francúzsko, Belgicko), kde je pokles pomerne pomalý. Na druhej strane spektra sa dosiahli pozoruhodné zníženia, a to v Českej republike, Maďarsku, Slovinsku, Bulharsku, Írsku a Poľsku, kde boli miery nezamestnanosti mladých ľudí v roku 2017 výrazne pod priemerom EÚ. Úrovne a trendy v miere nezamestnanosti sú podobné u mladých mužov a mladých žien (16,1 % v prípade žien a 17,4 % v prípade mužov v roku 2017). Oživenie zamestnanosti nie vždy vedie ku tvorbe kvalitných pracovných miest, keďže mladí ľudia sú častejšie zamestnaní na základe neštandardných a neistých zmlúv vrátane práce na dobu určitú, nedobrovoľnej práce na čiastočný pracovný úväzok a pracovných miest s nízkymi platmi. V roku 2017 pracovalo 43,9 % mladých pracovníkov na základe zmluvy na dobu určitú (nárast zo 42,2 % v roku 2013) – v Slovinsku a Španielsku sa to týka viac ako 7 z 10 mladých pracovníkov. Vo vekovej skupine 25 – 54 rokov má takéto zmluvy len 12,2 % pracovníkov.

Nerovnaký prístup k dostupným a kvalitným službám starostlivosti o deti a dlhodobej starostlivosti prispieva k negatívnemu vplyvu rodičovstva na zamestnanosť žien. Ako vyplýva z hlavného ukazovateľa sociálneho prehľadu o využívaní formálnej starostlivosti o deti, približne 33 % detí vo veku od 0 do 3 rokov bolo v roku 2016 vo formálnej starostlivosti. To znamená, že sa podarilo dosiahnuť barcelonský cieľ dostupnosti (veľmi kvalitných a cenovo dostupných) zariadení starostlivosti o deti v tejto vekovej skupine. Medzi jednotlivými krajinami však pretrvávajú veľké rozdiely. Zatiaľ čo v Dánsku dosiahla miera účasti detí na formálnej starostlivosti 70 % a v Portugalsku, Luxembursku, vo Švédsku a v Holandsku približne 50 %, na Slovensku, v Českej republike, Poľsku a Grécku bol podiel výrazne nižší ako 10 % (tieto krajiny spolu s Bulharskom boli označené za „krajiny s kritickou situáciou“). V týchto členských štátoch sa nedostatok formálnych opatrení v oblasti starostlivosti o deti takisto premieta do slabej výkonnosti žien na trhu práce (vo všetkých týchto štátoch je rozdiel v zamestnanosti žien a mužov vyšší ako priemer EÚ a rodičovstvo má negatívny vplyv na miery zamestnanosti). V roku 2017 bolo 21,6 % žien v EÚ, ktoré mali opatrovateľské povinnosti, neaktívnych alebo pracovalo na čiastočný úväzok, čo bolo zapríčinené nedostatkom služieb starostlivosti o deti a dlhodobej starostlivosti. V Grécku, Španielsku, Chorvátsku a na Cypre bol tento podiel výrazne vyšší ako 50 % a v Rumunsku a Lotyšsku dosiahol rekordnú úroveň (viac ako 89 %).

Rozdiely v zamestnanosti sú väčšie u žien, ktoré majú opatrovateľské povinnosti. Jedným z hlavných faktorov, ktoré bránia plnej účasti žien na trhu práce, je napríklad rodičovstvo. Vo všetkých členských štátoch sa rozdiel v zamestnanosti žien a mužov výrazne prehlbuje, keď sa prihliada na rodičovstvo. V roku 2017 bola miera zamestnanosti žien (vo veku od 20 do 49 rokov) s dieťaťom vo veku do 6 rokov v priemere o 9,2 percentuálneho bodu nižšia ako u žien bez detí. V Českej republike, Maďarsku a na Slovensku je negatívny vplyv rodičovstva mimoriadne vysoký (viac ako 40 percentuálnych bodov), zatiaľ čo v Portugalsku, Luxembursku, vo Švédsku a v Chorvátsku je vplyv pozitívny, hoci je nižší než v prípade mužov. Naopak, rodičovstvo má vo všetkých členských štátoch EÚ pozitívny vplyv na účasť mužov na trhu práce (v priemere +12,4 percentuálneho bodu).

Účinné presadzovanie legislatívnych zmien týkajúcich sa začlenenia rómskeho obyvateľstva do vzdelávania je naďalej dôležité. Bulharsko v súčasnosti realizuje opatrenia pre rómskych študentov, ktoré zahŕňajú štipendiá a mimoškolské aktivity, dodatočné hodiny bulharčiny a aktivity s rodičmi. Maďarsko v júli 2017 zmenilo zákony o rovnakom zaobchádzaní a verejnom školstve s cieľom zakázať segregáciu. Okrem toho boli v roku 2017 identifikované školy so slabými výsledkami, s vysokou mierou predčasného ukončenia školskej dochádzky a s vysokým rizikom segregácie. Cieľom je, aby tieto školy absolvovali odbornú prípravu a komplexnú rozvojovú podporu a zaviedli diferencované výučbové metódy. Do jednotlivých vzdelávacích okresov sa vyšlú úradníci a zriadia sa pracovné skupiny na boj proti segregácii. V Rumunsku sa rozšírili povinnosti školských inšpektorátov a agentúry na zabezpečenie kvality (ARACIP) týkajúce sa monitorovania segregácie. Na Slovensku sa v súčasnosti vykonáva revidovaný akčný plán na integráciu rómskeho obyvateľstva, ktorý vláda schválila vo februári 2017. Na výsledky však treba počkať. Slovenská republika prijala 10-ročný národný plán rozvoja vzdelávania, ktorý je zameraný aj na aspekty inkluzívnosti a kvality vzdelávania rómskych detí.

Rozdiely v miere zamestnanosti osôb so zdravotným postihnutím poukazujú na nevyužitý potenciál ich talentu. V EÚ bol v roku 2016 rozdiel v zamestnanosti osôb so zdravotným postihnutím a osôb bez zdravotného postihnutia vysoký. V prípade osôb so zdravotným postihnutím bola miera zamestnanosti 48,1 %, u osôb bez zdravotného postihnutia 73,9 %. Medzi jednotlivými členskými štátmi existujú významné odchýlky, čo sa týka rozdielu zamestnanosti osôb so zdravotným postihnutím, a to v rozmedzí od 14,7 percentuálneho bodu (Taliansko) až po 45 percentuálnych bodov (Írsko). Okrem toho je len 59,7 % osôb so zdravotným postihnutím v EÚ ekonomicky činných, v porovnaní s 82,2 % osôb bez zdravotného postihnutia. Z toho vyplýva, že pri vstupe na trh práce sa osoby so zdravotným postihnutím stretávajú s významnými prekážkami. V krajinách, v ktorých zaznamenávajú podobný podiel aktivity u osôb bez zdravotného postihnutia, sa však môžu miery aktivity osôb so zdravotným postihnutím navzájom značne líšiť. Dôležitým problémom je aj kvalita práce. V roku 2016 osoby so zdravotným postihnutím v EÚ v oveľa väčšej miere čelili chudobe zamestnaných než bežné obyvateľstvo. Pokiaľ ide o pohlavie, miera zamestnanosti žien so zdravotným postihnutím (45,9 %) bola len o niečo nižšia ako miera zamestnanosti mužov so zdravotným postihnutím (50,6 %) a v niektorých členských štátoch bol tento rozdiel obrátený. Čo sa týka vnímania celkovej kvality života u ľudí so zdravotným postihnutím, podľa zistení nadácie Eurofond sa rozsah, v akom sa cítia byť vylúčení zo spoločnosti, značne líši v závislosti od toho, či sú alebo nie sú zamestnaní. Osoby, ktoré majú prácu, zriedkavejšie uvádzajú, že sa cítia byť vylúčené zo spoločnosti, v porovnaní s dlhodobo nezamestnanými respondentmi alebo osobami, ktoré z dôvodu zdravotného postihnutia nemôžu pracovať.

Výzvy, ktorým čelia ľudia s migrantským pôvodom, majú tendenciu prenášať sa na ďalšie generácie. Podiel osôb s migrantským pôvodom stúpa, a to najmä medzi mladými ľuďmi . Existujú dôkazy o tom, že miera zamestnanosti u ľudí narodených v EÚ, ktorých rodičia sa narodili mimo EÚ, je v porovnaní s domácim obyvateľstvom nižšia. Táto situácia prispieva k vyššej miere nezamestnanosti niektorých skupín znevýhodnených mladých ľudí. Ľudia s migrantským pôvodom navyše aj na trhu práce dosahujú výrazne odlišné výsledky. Kým však miery zamestnanosti migrantov sú sčasti spôsobené vyšším podielom osôb s nízkou úrovňou vzdelania, zvyšujúca sa úroveň vzdelania sa nepremieta do lepších výsledkov v oblasti zamestnanosti a dochádza k výrazne nedostatočnému využívaniu zručností a kvalifikácií migrantov.

Osoby s migrantským pôvodom majú len čiastočne prospech zo všeobecného zlepšenia podmienok na trhu práce. Napriek tomu, že podiel ľudí narodených mimo EÚ na obyvateľstve EÚ narastá (zo 6,6 % v roku 2014 na 7,2 % v roku 2017), majú menšiu šancu zamestnať sa než ľudia narodení v EÚ. V roku 2017 bolo 63 % osôb narodených mimo EÚ v produktívnom veku (20 až 64 rokov) zamestnaných, čo je o veľa menej ako pred krízou (66,2 % v roku 2008). Rozdiel v zamestnanosti medzi týmito dvoma skupinami bol v roku 2017 na úrovni 10 percentuálnych bodov. Je to o niečo lepší výsledok ako v roku 2016 (10,5 percentuálneho bodu), avšak v porovnaní s rokom 2008 predstavuje výrazne zhoršenie (4,5 percentuálneho bodu). V niektorých členských štátoch (Fínsko, Švédsko, Holandsko a Belgicko) bol tento rozdiel v roku 2017 približne alebo takmer 20 percentuálnych bodov. Situácia je ešte zložitejšia v prípade žien narodených mimo EÚ. Ich miera zamestnanosti bola v roku 2017 na úrovni 54,1 %, v porovnaní s domácimi ženami to predstavuje rozdiel vo výške 13,6 %. Okrem toho zamestnaným ľuďom narodeným mimo EÚ v porovnaní s domácim obyvateľstvom viac hrozí chudoba pracujúcich.

V rokoch 2014 až 2017 využilo podporu z ESF a iniciatívy na podporu zamestnanosti mladých ľudí viac ako 15 miliónov účastníkov vrátane takmer 3 miliónov dlhodobo nezamestnaných (17 %). Mladí ľudia vo veku do 25 rokov (42 % všetkých účastníkov) a nízko kvalifikovaní ľudia s primárnym alebo nižším sekundárnym vzdelaním (44 % všetkých účastníkov) sú kľúčovými cieľovými skupinami týchto intervencií. Vykonávanie, ktoré v roku 2017 zaznamenalo prudké zrýchlenie, by malo v nadchádzajúcich rokoch napredovať stabilným tempom.

Členské štáty pokračujú v tom, aby svoje právne predpisy o stážach prispôsobili rámcu kvality pre stáže , a ďalej rozvíjajú finančné stimuly určené pre stáže. V Litve bol prijatý nový zákon o zamestnaní, ktorý nadobudol účinnosť 1. júla 2017. V tomto zákone sa rozlišuje medzi dvoma typmi stáží, konkrétne „dobrovoľníckou praxou“ (článok 10) a „pokročilým vzdelávaním“ (článok 39) a stanovuje sa jasnejší rámec pre neplatené a platené stáže. V Španielsku sa v zákone o rozpočte na rok 2018 vyčleňujú rozpočtové prostriedky určené na odbornú prípravu v rámci záruky pre mladých ľudí (Bono Formación Garantía Juvenil). Konkrétne ide o finančnú podporu vo výške 430 EUR počas maximálne 18 mesiacov určenú mladým ľuďom, ktorí na základe zmluvy absolvujú odbornú a učňovskú prípravu. Rumunsko v júli 2018 prijalo zákon o stážach na podporu ľudí starších ako 16 rokov. Zákon stanovuje povinnosť pre zamestnávateľov poskytovať mesačnú mzdu vo výške minimálne 50 % hrubej minimálnej mzdy, a to počas maximálne 720 hodín (do 6 mesiacov). Na konci stáže sa poskytne odmena za prijatie stážistov.

Členské štáty naďalej podporujú dopyt na trhu práce prostredníctvom stimulov v oblasti zamestnanosti a podnikania, najmä vo forme cielených dotácií na mzdy a na nábor pracovníkov. V marci 2018 Belgicko prijalo nový zákon na podporu nových „pracovných miest pre nováčikov“, ktorý ešte nenadobudol účinnosť. Cieľom je znížiť náklady na zamestnanie neskúsených mladých ľudí od 18 do 21 rokov bez zníženia ich čistej mzdy. Španielsko zaviedlo nový program mzdových dotácií pre 10 000 nezamestnaných vo veku 18 až 29 rokov zameraný predovšetkým na absolventov vysokých škôl (6 000 miest). V prípade prijatia dlhodobo nezamestnaných ľudí a príjemcov minimálneho príjmu do zamestnania sa poskytuje dlhšie subvenčné obdobie. Španielsko takisto prijalo zníženie príspevkov na sociálne zabezpečenie počas 3 rokov pre firmy, ktoré zmenia zmluvy o odbornej príprave na zmluvy na dobu neurčitú. Takisto zaviedlo nové dotácie na mzdy pre mladých podnikateľov (do 35 rokov) v prípade prvého náboru do zamestnania. Pre mladých nezamestnaných (do 29 rokov) sa zavádza dlhšie subvenčné obdobie. Taliansko ponúka niekoľko stimulov spojených s príspevkami na sociálne zabezpečenie, ako je napríklad znížený príspevok počas troch rokov pre súkromné spoločnosti, ktoré zamestnajú mladých ľudí na dobu neurčitú, alebo úplné oslobodenie od príspevkov počas troch rokov pre zamestnávateľov, ktorí zamestnajú mladých ľudí na dobu neurčitú po tom, čo absolvovali stáže alebo program duálneho odborného vzdelávania a prípravy, a pre zamestnávateľov, ktorí zamestnajú mladých ľudí zapísaných do programu záruky pre mladých ľudí. Rumunsko plánuje zvýšiť dotácie na prijatie mladých ľudí NEET a mladých absolventov do zamestnania. Táto dotácia by sa mala pohybovať od 1 125 lei mesačne (približne 245 EUR) do 2 250 lei mesačne (približne 490 EUR).

Zaviedli sa aj nové opatrenia na lepšiu podporu mladých ľudí, ktorí čelia viacerým znevýhodneniam. Tieto opatrenia okrem iného zahŕňajú lepšiu spoluprácu medzi službami zamestnanosti, sociálnymi a vzdelávacími službami. V Rakúsku sa využíva systém mentorstva mladých ľudí na to, aby ostali čo možno najdlhšie v systéme vzdelávania a odbornej prípravy alebo sa do systému vzdelávania a odbornej prípravy opäť začlenili. Írsko v roku 2018 oznámilo program podpory zamestnanosti mladých ľudí. Program ponúka pracovné stáže pre mladých uchádzačov o zamestnanie, ktorí sú dlhodobo nezamestnaní alebo čelia značným prekážkam v nástupe do zamestnania. Účastníci sa učia základné pracovné a sociálne zručnosti v podpornom prostredí a zároveň dostávajú týždennú výplatu, ktorá sa rovná čistej minimálnej mzde.

Niekoľko členských štátov prijalo rôzne opatrenia na podporu rozvoja digitálnych zručností. V Bulharsku sa zavádza projekt financovaný EÚ „Vzdelávanie pre budúcnosť“ s cieľom začleniť do vzdelávania aj digitálne technológie a zaviesť inovatívne vyučovacie metódy, ako aj zvýšiť motiváciu učiť sa a prekonať ťažkosti, pokiaľ ide o obsah vzdelávania. Spojené kráľovstvo zavádza národnú schému rekvalifikácie, v ktorej využije ďalších 30 miliónov GBP (34 miliónov EUR) na osobitné potreby v oblasti digitálnych zručností. Španielsko prijalo program odbornej prípravy v oblasti digitálnych zručností pre mladých odborníkov, v rámci ktorého ponúka nezamestnaným mladým ľuďom začleneným do systému záruk pre mladých ľudí odbornú prípravu orientovanú na digitálny priemysel a nové obchodné modely. Malta zriadila v rámci národnej rady pre zručnosti podvýbor, ktorý vykonáva výskum a vydáva odporúčania na riešenie nesúladu medzi ponúkanými a požadovanými digitálnymi zručnosťami.

Podpora prístupu k vzdelávaniu a odbornej príprave môže byť kľúčovou hnacou silou integrácie do trhu práce a celkovo do spoločnosti. Na základe povinnosti vzdelávania sa a odbornej prípravy, ktorú zaviedlo Švédsko, sa všetci noví prisťahovalci z tretích krajín, ktorí využívajú vstupný program verejnej služby zamestnanosti a považujú sa za osoby, ktoré potrebujú na získanie práce vzdelanie alebo odbornú prípravu, môžu uchádzať účasť na vzdelávaní a odbornej príprave. V Estónsku bola v roku 2017 ďalej rozvinutá online platforma pre prisťahovalcov určená na učenie sa estónskeho jazyka. Vo Fínsku sa reformy v oblasti základného a odborného vzdelávania zamerali na posilnenie rozvoja jazykových schopností migrantov. Okrem toho bola prijatá legislatívna zmena, ktorou sa má migrantom zabezpečiť rozvoj gramotnosti ako súčasť vzdelávania dospelých. Chorvátsko zlepšilo svoj systém uznávania kvalifikácií osôb, ktorým sa poskytla medzinárodná ochrana, a umožnilo im bezplatne dokončiť vzdelávanie, ktoré začali v krajine pôvodu. V Nemecku boli zavedené opatrenia na pomoc štátnym príslušníkom tretích krajín pri ich integrácii do trhu práce uznaním ich profesijnej kvalifikácie a vzdelania, ako aj ich neformálnych zručností.

Podpora integrácie migrantov na trhu práce je v mnohých členských štátoch prioritou. Flámska verejná služba zamestnanosti (VDAB) v Belgicku vykonala svoj akčný plán na rok 2017 pod názvom „Integrácia prostredníctvom práce“. Švédsko prijalo nové opatrenia na uľahčenie integrácie migrantov, ktorí prišli do krajiny nedávno, a to najmä integrácie do trhu práce. Okrem iného to zahŕňa poskytovanie cieleného vzdelávania a odbornej prípravy. Švédska agentúra pre hospodársky a regionálny rast uľahčuje kontakty a vytváranie sietí medzi ženami, ktoré sa narodili v zahraničí, najmä tými, ktoré prišli do krajiny len nedávno, a zamestnávateľmi. V Estónsku sa začala informačná kampaň s cieľom podporiť prístup druhej a tretej generácie k zamestnaniu vo verejnom sektore. Spustil sa aj pilotný mentorský program, ktorý má štátnym príslušníkom tretích krajín uľahčiť prístup na trh práce.

Niektoré členské štáty upravujú svoje daňové systémy a systémy dávok tak, aby sa odstránili faktory, ktoré odrádzajú druhé zárobkovo činné osoby v domácnosti od nástupu do práce. Dánsko prijalo daňovú dohodu z roku 2018, v ktorej sa posilňuje motivácia pracovať na plný pracovný úväzok, najmä motivácia nezamestnaných a pracovníkov na čiastočný pracovný úväzok. Španielsko upravilo zákon o rozpočte na rok 2018 s cieľom zaviesť odpočet dane z príjmu fyzických osôb pre vyživovaného partnera s nízkym príjmom. Lotyšsko rozšírilo rozsah nezdaniteľného príjmu aj na nepracujúcich manželských partnerov, ktorí sa starajú o dieťa mladšie ako 3 roky alebo o najmenej 3 deti vo veku do 18 rokov.

Mnohé členské štáty pokračujú v úsilí v oblasti služieb starostlivosti o deti a dlhodobej starostlivosti s cieľom odstrániť prekážky v zamestnanosti žien. Nemecko v júni 2018 prijalo program „Financovanie starostlivosti o deti“, ktorý podporuje zvýšenie počtu miest v zariadeniach starostlivosti o veľmi malé deti s cieľom zvýšiť počet žien pracujúcich na plný úväzok. Cieľom tohto programu s rozpočtom vo výške 3,28 miliardy EUR je poskytnúť ďalších 100 000 miest pre deti. Írsko predložilo systém vzdelávania v ranom detstve pre deti v predškolskom veku. Od septembra 2018 je veková hranica pre účasť na systéme starostlivosti stanovená na 2 roky a 8 mesiacov a deti môžu v tomto systéme zotrvať až do veku povinnej školskej dochádzky. Aj Grécko rozšírilo povinné predškolské vzdelávanie z 1 na 2 roky a poskytlo 15 miliónov EUR na vytvorenie ďalších 10 000 miest v zariadeniach starostlivosti o deti. Niektoré členské štáty podnikli kroky na zlepšenie cenovej dostupnosti starostlivosti o deti. V Španielsku bol upravený zákon o dani z príjmu fyzických osôb s cieľom umožniť odpočet nákladov na starostlivosť o deti do veku 3 rokov. Fínsko znížilo poplatky za vzdelávanie v ranom detstve pre rodiny s nízkymi a so stredne vysokými príjmami. Odhaduje sa, že približne 6 700 rodín bude oprávnených na využívanie bezplatného vzdelávania a starostlivosti v ranom detstve. Írsko oznámilo jednotný finančne dostupný systém starostlivosti o deti, ktorý by poskytoval finančnú podporu pre predškolské a školské zariadenia starostlivosti o deti. Bulharsko prijalo opatrenia zamerané na zriadenie väčšieho počtu zariadení dlhodobej starostlivosti pre staršie osoby a osoby so zdravotným postihnutím. Niektoré členské štáty prijali opatrenia týkajúce sa aj neformálnej spoplatnenej starostlivosti. Česká republika prijala zákon o osobitnej dovolenke pre opatrovateľov (platená dovolenka v trvaní do troch mesiacov pre neformálnych opatrovateľov závislých osôb). Írsko plánuje rozšíriť nárok na rodičovskú dovolenku na 26 týždňov (6 mesiacov) za každé dieťa. V prípade schválenia bude podľa právnych predpisov možné poskytnúť rodičom, ktorí už využili existujúci 18-týždňový nárok na rodičovskú dovolenku, dodatočných 8 týždňov rodičovskej dovolenky. Estónsko napokon zaviedlo 5 ďalších dní dovolenky pre opatrovateľov (platených vo výške minimálnej mzdy).

Viacero členských štátov pokračuje v snahách podporiť účasť starších pracovníkov na trhu práce. V Dánsku sa dôchodkovými dohodami zvyšuje motivácia starších pracovníkov zotrvať dlhšie na trhu práce. Celá rada iniciatív zvyšuje mieru flexibility v dôchodkovom systéme vrátane vyšších finančných stimulov určených na odloženie odchodu do dôchodku a na zriadenie súkromných dôchodkových systémov. Grécko prijalo program dotácií pre verejný sektor a miestne podniky, subjekty a organizácie s cieľom zamestnať 10 000 dlhodobo nezamestnaných vo veku 55 – 67 rokov. Na Malte dôchodcovia, ktorí majú menej ako 65 rokov a sú samostatne zárobkovo činní alebo pracujú na čiastočný pracovný úväzok, budú môcť platiť vnútroštátny príspevok na poistenie pomerne vo výške 15 % namiesto plnej sadzby. Slovinsko zaviedlo dotáciu zameranú na trvalé zamestnanie osôb starších ako 58 rokov s prioritou pre príjemcov dávok v nezamestnanosti a peňažných dávok sociálnej pomoci. Dotácia predstavuje 11 000 EUR a vypláca sa zamestnávateľovi v dvoch častiach (polovica v čase nástupu do zamestnania a polovica po vyplatení 18. mzdy). Okrem toho bol spustený projekt, ktorého cieľom je poskytovať komplexnú podporu spoločnostiam, pričom je podpora určená na aktívne starnutie pracovných síl. Obidve opatrenia sú spolufinancované z EÚ. Napokon bola v marci 2018, v súlade so stratégiou aktívneho starnutia, zriadená vládna rada pre aktívne starnutie a medzigeneračnú spoluprácu, ktorú tvoria ministri a zástupcovia profesijných inštitúcií, mimovládnych organizácií a hospodárstva.

Hoci je segmentácia trhu práce na úrovni EÚ stabilná, pre viaceré členské štáty predstavuje problém. Segmentácia je situácia, keď na trhu práce existujú (aspoň) dva „segmenty“ pracovníkov charakterizované rôznymi právami, nárokmi a/alebo pracovnými podmienkami. Najmä ak sa k tomuto javu pridružia obmedzené možnosti prechodu z atypického na trvalé pracovné miesta, fungovanie a spravodlivosť trhov práce sa môžu ocitnúť v ohrození. Približným ukazovateľom segmentácie trhu práce v členskom štáte môže byť vysoký podiel dočasných pracovníkov. Na úrovni EÚ (graf 39) sa podiel dočasných pracovných zmlúv na celkovom počte zamestnancov v posledných rokoch výrazne nezmenil: v posledných desiatich rokoch sa pohybuje na priemernej úrovni približne 14 %. V niektorých členských štátoch sú však úrovne oveľa vyššie: týka sa to najmä Španielska, Poľska, Portugalska, Holandska a Chorvátska, ktoré v roku 2017 zaznamenali miery nad 20 %. V ďalších šiestich členských štátoch (Slovinsko, Francúzsko, Švédsko, Fínsko, Taliansko a Cyprus) sa štatistiky pohybovali v rozpätí od 15 % do 20 %. V niektorých z týchto krajín od roku 2008 do roku 2017 došlo k výraznému zvýšeniu – najmä v Chorvátsku (o 8 percentuálnych bodov), na Slovensku (o 5 percentuálnych bodov), v Holandsku (približne o 4 percentuálnych bodov) a Taliansku (o 2 percentuálne body). Výrazné zvýšenie zaznamenalo aj Dánsko (z 8,5 % v roku 2008 na 12,9 % v roku 2017). Osobitným prípadom je Španielsko, kde podiel dočasných zmlúv počas krízy výrazne klesol (z 29,2 % v roku 2008 na 23,2 % v roku 2013), aby sa s oživením opäť zvýšil (až na 26,8 % v roku 2017).

Tento oddiel sa zaoberá vykonávaním usmernenia pre politiky zamestnanosti č. 7, v ktorom sa odporúča, aby členské štáty zlepšovali fungovanie trhu práce účinnosť sociálneho dialógu. To zahŕňa vyvažovanie flexibility a istoty v politikách trhu práce, predchádzanie segmentácii trhu práce a podporu prechodu na formy zamestnania na neurčitý čas, zabezpečenie účinných aktívnych politík trhu práce a verejných služieb zamestnanosti, poskytovanie primeraných dávok v nezamestnanosti, ktoré neodrádzajú od rýchleho návratu do zamestnania, či podporu mobility pracovníkov a študentov. Okrem toho sa v usmernení odporúča, aby členské štáty zabezpečili včasné a zmysluplné zapojenie sociálnych partnerov do navrhovania a vykonávania politík, a to aj vďaka podpore zvýšenej kapacity sociálnych partnerov. Kapitola sa začína stručnou prezentáciou kľúčových ukazovateľov poukazujúcich na výzvy v tejto oblasti, najmä na segmentáciu medzi stálymi a dočasnými pracovnými miestami (a súvisiace otázky kvality práce), účasť na aktívnych politikách trhu práce a VSZ, fungovanie dávok v nezamestnanosti (prostredníctvom aktualizácie referenčného porovnávania predstaveného v roku 2018) a rozšírenie mobility pracovníkov a vzdelávajúcich sa osôb. Oddiel 3.3.2 referuje o politických opatreniach jednotlivých členských štátov v týchto oblastiach.

Viaceré členské štáty podporujú zamestnávanie osôb so zdravotným postihnutím. Grécka vláda od septembra 2017 dotuje zamestnávanie osôb so zdravotným postihnutím a prispôsobenie pracovísk v miestnej samospráve a súkromných spoločnostiach. Švédsko tiež zvýšilo strop na podporu zamestnávania osôb so zdravotným postihnutím. Poľsko realizuje projekt financovaný z Európskeho sociálneho fondu s cieľom znížiť prekážky zamestnávania osôb so zdravotným postihnutím. Bulharsko investuje do odbornej prípravy s cieľom zvýšiť zamestnateľnosť osôb so zdravotným postihnutím („odborná príprava a zamestnanosť“), pričom prioritou sú osoby s ťažším zdravotným postihnutím. Francúzsko prijalo zákon loi pour la liberté de choisir son avenir professionnel („zákon o slobode vybrať si vlastnú profesionálnu budúcnosť“), ktorého cieľom je podporovať zamestnávanie osôb so zdravotným postihnutím. Týmto zákonom sa rozširujú sociálne a zdravotné prístupy určené na pomoc pri hľadaní zamestnania. Požiadavka, aby 6 % zamestnaných osôb boli osoby so zdravotným postihnutím, sa presúva z pracovnej jednotky na úroveň spoločnosti a zavádza sa povinné vyhlásenie spoločnosti (od januára 2020) o opatreniach prijatých na začlenenie pracovníkov so zdravotným postihnutím. Portugalsko zaviedlo novú sociálnu dávku určenú osobám so zdravotným postihnutím nad 60 % s cieľom podporiť ich, aby pokračovali v práci alebo hľadaní práce (v súčasnosti ľudia so zdravotným postihnutím nemajú nárok na dávky v invalidite, ak dostávajú akúkoľvek formu odmeny). Malta zavádza nové rozpočtové opatrenie, ktoré umožní ľuďom so zdravotným postihnutím poberať invalidný dôchodok v plnej výške aj v prípade, ak pracujú/získajú pracovné miesto.

Dočasní pracovníci majú z viacerých rôznych hľadísk nižšiu kvalitu pracovných miest. Šiesty Európsky prieskum pracovných podmienok (2015) poskytuje informácie o viacerých kľúčových aspektoch kvality pracovných miest. Na základe tohto prieskumu nadácia Eurofound vypočítala sedem ukazovateľov kvality pracovných miest (týkajúcich sa fyzického prostredia, sociálneho prostredia, intenzity práce, zručností a samostatnosti, kvality pracovného času, perspektívy a zárobku). Pri pohľade na rozdiely v hodnotení šiestich zo siedmich ukazovateľov kvality pracovných miest (tabuľka 3) sú pracovníci s krátkodobými pracovnými zmluvami pod priemerom v štyroch z nich, pričom najproblematickejšie sú perspektíva (vrátane istoty zamestnania a kariérneho postupu) a zručnosti a samostatnosť (čo zahŕňa napríklad prístup k odbornej príprave a samostatnosť v rozhodovaní). Na druhej strane, pokiaľ ide o sociálne prostredie, dosahujú mierne vyššie hodnotenie než priemer. Dlhodobejšie dočasné zmluvy vykazujú podobné charakteristiky, ale ich kvalita pracovných miest je v ich prípade bližšie k priemeru. Okrem toho sa v porovnaní s priemerom pohybujú v menej priaznivom sociálnom prostredí. Aj keď sa v štatistikách vezmú do úvahy faktory, ako sú individuálne alebo špecifické pracovné charakteristiky (graf 44), rozdiely pretrvávajú. Pracovníkom so zmluvami na dobu určitú takisto hrozí vyše trojnásobné riziko chudoby než osobám v trvalom pracovnom pomere (16,3 % dočasných pracovníkov v porovnaní s 5,8 % trvalých zamestnancov v roku 2017). Tento rozdiel od krízy navyše neustále rastie.

Aj vysoký podiel samostatne zárobkovo činných osôb môže byť znakom segmentácie trhu práce. Samostatná zárobková činnosť je síce zvyčajne dobrovoľná, ale môže zakrývať závislé pracovné vzťahy (tzv. nepravá samostatná zárobková činnosť). Systémy sociálneho zabezpečenia okrem toho často nie sú prispôsobené na to, aby zahŕňali samostatne zárobkovo činné osoby (tejto otázke sa venuje kapitola 3.4). Stupeň autonómie samostatne zárobkovo činných osôb nie je možné merať na základe porovnateľných štatistických údajov Eurostatu medzi jednotlivými členskými štátmi. Niektoré zástupné informácie sa však dajú odvodiť z podielu samostatne zárobkovo činných osôb bez zamestnancov (tzv. pracovníci na vlastný účet) na celkovej zamestnanosti – ak je vysoký, mohlo by to signalizovať potrebu ďalšieho posúdenia danej krajiny. V roku 2017 boli na čele tejto štatistiky Grécko (22,3 %), Rumunsko (15,3 %) a Taliansko (15,1 %) a za nimi nasledovali Poľsko, Česká republika, Slovensko, Spojené kráľovstvo a Holandsko s mierami nad 11 % (graf 42). Na spodnom konci sú Dánsko, Nemecko, Švédsko a Maďarsko, ktoré vykazujú miery okolo 5 % alebo nižšie. Od roku 2008 zostáva podiel pracovníkov na vlastný účet v EÚ v priemere stabilný, ale v niektorých krajinách sa zaznamenalo výrazné zvýšenie, najmä v Holandsku (z 8,4 % v roku 2008 na 11,5 % v roku 2017) a v Spojenom kráľovstve (z 9,8 % na 11,8 %). K výraznému poklesu naopak došlo v Chorvátsku (z 11,7 % na 5,7 %) a v Portugalsku (z 13,5 % na 8,9 %). Podľa Eurofoundu by v roku 2015 približne štvrtina všetkých samostatne zárobkovo činných osôb v EÚ mohla byť zaradená medzi „zraniteľných“ alebo „skrytých“ pracovníkov, pričom medzi členskými štátmi existujú podstatné rozdiely. Takíto pracovníci sa vyznačujú hospodárskou závislosťou, nízkou úrovňou autonómie a finančnou zraniteľnosťou. Preto možno očakávať, že nepravé samostatne zárobkovo činné osoby budú patriť práve do týchto skupín. Graf 43 znázorňuje rozdelenie samostatne zárobkovo činných osôb v týchto dvoch kategóriách ako podiel na celkovej zamestnanosti podľa členských štátov.

Účinné aktívne politiky trhu práce (APTP) sú kľúčovou zložkou dobre fungujúcich trhov práce. Zvyšujú šancu uchádzačov o zamestnanie nájsť si novú prácu a zlepšujú zosúladenie ponuky a dopytu na trhu práce. Hlavnou výzvou, ktorú sa snažia riešiť APTP, je nezamestnanosť, najmä dlhodobá (t. j. dlhšia ako jeden rok). Z dôkazov vyplýva, že čím dlhšie je uchádzač o zamestnanie nezamestnaný, tým vyššie je riziko postupnej straty zručností, demotivácie a celkového odlúčenia od trhu práce. Dlhodobá nezamestnanosť je preto ukazovateľom účinnosti APTP a meradlom toho, akým problémom krajina čelí v súvislosti s aktiváciou nezamestnaných osôb. Na obrázku 45 je znázornená miera dlhodobej nezamestnanosti (t. j. pomer medzi počtom ľudí nezamestnaných počas viac ako jedného roka a ekonomicky činným obyvateľstvom) v roku 2017 a jej zmena v porovnaní s rokom 2016. Ako sa uvádza aj v kapitole 1, v roku 2017 sa dlhodobá nezamestnanosť vo všetkých členských štátoch znížila v dôsledku oživenia trhu práce. Napriek tomu, že trend má vo všeobecnosti konvergujúci charakter (ako dokazuje negatívny sklon regresnej priamky), medzi členskými štátmi pretrvávajú výrazné rozdiely: v roku 2017 sa miery pohybovali od 1 % v Českej republike po 15,6 % v Grécku. Spolu so Španielskom (ktoré vykazuje mieru 7,7 %) sa Grécko považuje za „krajinu so slabými, ale zlepšujúcimi sa výsledkami“, pretože má síce oveľa vyššiu úroveň než priemer, ale za posledný rok došlo k rapídnemu poklesu. Taliansko, ktoré zaznamenalo relatívne nižšiu mieru dlhodobej nezamestnanosti (6,5 %), sa považuje za „krajinu s kritickou situáciou“, keďže v roku 2017 v porovnaní s predchádzajúcim rokom došlo len k malému zlepšeniu. Slovensko sa vzhľadom na úroveň 5,1 % považuje za „krajinu s výsledkami, ktoré treba sledovať“. Spomedzi krajín označených ako „lepšie ako priemer“ za zmienku stoja Cyprus, Portugalsko a Chorvátsko, ktoré boli do tejto skupiny zaradené na základe medziročnej zmeny, ktorá poukazuje na výrazné zlepšenie v roku 2017 (úroveň nie je ďaleko od priemeru EÚ, ale stále sa nachádza nad ním).

Účinnosť verejných služieb zamestnanosti z hľadiska poskytovania pomoci pri hľadaní pracovného miesta sa však medzi členskými štátmi líši, okrem iného aj v závislosti od ich kapacity, kvality poskytovaných služieb či koordinácie s inými aktérmi. Tieto rozdiely sa v mnohých prípadoch premietajú do miery, v akej nezamestnaní využívajú VSZ na hľadanie zamestnania (nad rámec formálnych registračných požiadaviek, ktoré sú vo všeobecnosti potrebné na prístup k dávkam v nezamestnanosti a ďalším sociálnym dávkam). Graf 49 zobrazuje podiel nezamestnaných ľudí, ktorí na hľadanie práce využívajú verejné služby zamestnanosti. Tieto hodnoty sa výrazne nelíšia od hodnôt uverejnených v spoločnej správe o zamestnanosti za rok 2018. V spodnej časti rebríčka sú Španielsko, Taliansko a Rumunsku, v ktorých bol v roku 2017 podiel najnižší (menej ako 30 %). Za nimi nasledujú Holandsko, Spojené kráľovstvo a Portugalsko (s podielom 30 % až 40 %). V členských štátoch ako Litva, Slovensko, Česko, Rakúsko, Slovinsko, Nemecko a Grécko naopak podiel nezamestnaných, ktorí uvádzajú, že využívajú verejné služby zamestnanosti na hľadanie zamestnania, prekračuje 70 %. V priemere sa využívanie VSZ od začiatku krízy neustále znižuje: z 58,1 % v roku 2008 klesol na 45,2 % v roku 2017 (o 1 percentuálny bod menej než v roku 2016). V niekoľkých členských štátoch však možno pozorovať opačný trend. K významnému nárastu došlo v Lotyšsku a na Cypre (o viac ako 30 percentuálnych bodov), v Estónsku a Grécku (približne o 15 percentuálnych bodov), ako aj v Rumunsku a Slovinsku (približne o 9 percentuálnych bodov). V niektorých z týchto krajín však vyššie miery môžu byť spôsobené prísnejšími povinnosťami, pokiaľ ide o registráciu na účely poberania dávok. Graf 50 ukazuje, ako nezamestnaní využívajú niektoré alternatívne metódy hľadania práce vrátane súkromných úradov práce, priameho podávania žiadostí zamestnávateľom a neformálnych metód, ako sú kontakty so známymi, príbuznými či odborovými zväzmi. Hoci je ťažké vyvodiť všeobecné závery, zdá sa, že v členských štátoch, v ktorých je využívanie VSZ nízke, sa najčastejšie používajú neformálne metódy.

Zdá sa, že medzi členskými štátmi sú veľké rozdiely aj v celkových investíciách do aktívnych politík trhu práce. Ak podiel dlhodobo nezamestnaných predstavuje hrubú aproximáciu, pokiaľ ide o účinnosť APTP, aj spomínaná divergencia predstavuje dôvod na obavy. Hoci výdavky na služby a opatrenia týkajúce sa trhu práce do určitej miery súvisia s nezamestnanosťou a konkurencieschopnosťou v danom členskom štáte, údaje ilustrujú veľké rozdiely v odhodlaní budovať účinné systémy APTP. Výdavky na služby a opatrenia trhu práce sa v niektorých menej odhodlaných členských štátoch pohybujú od 1,5 % HDP až po menej ako 0,1 % (graf 48). Okrem toho členské štáty s najnižšími investíciami do APTP sú zvyčajne tie, v ktorých je podstatná časť systému APTP spolufinancovaná z ESF, a kde nie je istá dlhodobá udržateľnosť systému.

Medzi rokmi 2016 a 2018 v členských štátoch nedošlo k žiadnym veľkým zmenám v štruktúre dávok v nezamestnanosti. Na získanie nároku na dávky v nezamestnanosti sa od nezamestnaných vo všeobecnosti vyžaduje, aby mali istý minimálny objem odpracovaného času a/alebo aby počas určitého obdobia platili poistné príspevky. Ako je znázornené na grafe 52, toto minimálne obdobie sa pohybuje od menej ako 20 týždňov vo Francúzsku a v Taliansku až po jeden rok (52 týždňov) alebo viac v Poľsku, Rumunsku a na Slovensku. Medzi rokmi 2016 a 2018 v tejto súvislosti nedošlo k takmer žiadnej zmene s výnimkou troch krajín. V Rakúsku sa v prípade prvých žiadostí stále vyžaduje platba poistného počas 52 týždňov za predchádzajúcich 24 mesiacov. V prípade nasledujúcich žiadostí sa však toto obdobie skrátilo na 28 týždňov. V Bulharsku sa dĺžka požadovaného obdobia poistenia zvýšila z 9 mesiacov poistenia počas 15 mesiacov pred nezamestnanosťou na minimálne 12 mesiacov poistenia počas 18 mesiacov pred nezamestnanosťou. K podobnému zníženiu došlo v Lotyšsku, v ktorom sa požiadavka zvýšila z 9 mesiacov platby príspevkov počas 12 mesiacov pred nezamestnanosťou na 12 mesiacov platby príspevkov počas 16 mesiacov pred nezamestnanosťou. Pokiaľ ide o maximálnu dĺžku trvania dávok (graf 53), medzi rokmi 2017 a 2018 nedošlo k žiadnej zmene. Na najvyššej úrovni s neobmedzeným trvaním vyplácania dávok zostáva Belgicko, čo by sa malo posudzovať s ohľadom na skutočnosť, že v krajine neexistuje systém pomoci v nezamestnanosti. Na opačnom konci sú Maďarsko a Malta. Maximálne trvanie je vo väčšine členských štátov aj naďalej kratšie než doba prispievania; iba v štyroch prípadoch je rovnaké (Francúzsko, Holandsko, Grécko, Luxembursko) a v troch prípadoch vyššie (Fínsko, Dánsko, Belgicko). Medzi členskými štátmi sú výrazné rozdiely, aj pokiaľ ide o úroveň a primeranosť dávok v nezamestnanosti. Čistá miera náhrady za pracovníka s nízkou mzdou s krátkou pracovnou históriou (1 rok) sa pohybuje v rozsahu od menej než 20 % predchádzajúcich (čistých) príjmov v Maďarsku do zhruba 90 % v Luxembursku (graf 54). Porovnanie medzi čistými mierami náhrady v 2. a 12. mesiaci obdobia nezamestnanosti ukazuje účinok buď uplynutia nároku na dávky (pričom dotknuté osoby sa zaraďujú do iných systémov, ako sú nezamestnanecká či sociálna pomoc), alebo postupného obmedzenia veľkorysosti dávok.

Zavádzajú sa niektoré inovácie, pokiaľ ide o nové formy práce vrátane pracovníkov platforiem a pracovníkov na vlastný účet. Vo Francúzsku bolo zavedené dobrovoľné prijatie sociálnej charty zo strany online platforiem vo vzťahu k nezávislým pracovníkom. Táto charta by mala pozostávať zo súboru zásad, ktoré sa uplatňujú na nezávislých pracovníkov registrovaných na online platformách, vrátane toho, že platformy musia prispievať na úrazové poistenie a povinne financovať odbornú prípravu určenú nezávislým pracovníkom. V Belgicku sa možnosť tzv. pružného zamestnávania (ktoré už existovalo v hotelovom, reštauračnom a stravovacom sektore) rozšírila aj na iné odvetvia, najmä na maloobchod. O pružné zamestnanie môžu požiadať dôchodcovia a všetci pracovníci, ktorí majú zmluvu aspoň na štyri pätiny plného úväzku. Príjmy z pružných pracovných miest nepodliehajú zdaneniu a povinnosti odvádzať príspevky na sociálne zabezpečenie zo strany zamestnancov, zatiaľ čo zamestnávatelia platia znížené príspevky na sociálne zabezpečenie. Španielsko sa reformou zákona o autonómnych pracovníkoch z roku 2017 snaží o zlepšenie kvality práce samostatne zárobkovo činných osôb vrátane sociálnej ochrany a bezpečnosti pri práci. Novými opatreniami sa predlžuje vyplácanie paušálnej sadzby príspevku na sociálne zabezpečenie vo výške 50 EUR zo 6 na 12 mesiacov a pri rozhodovaní o výške súm sa zavádza vyššia miera flexibility. Reforma tiež umožňuje vyplácanie dôchodkov aj v prípade nezávislej práce, podporuje rovnováhu medzi pracovným a súkromným životom a zaisťuje lepší prístup k odbornej príprave. V Írsku sa v zákone o zamestnanosti z roku 2017 upravuje niekoľko oblastí súčasných právnych predpisov o zamestnanosti, pokiaľ ide o slabo platených, zraniteľnejších zamestnancov. Cieľom návrhu zákona je zabezpečiť, aby boli zamestnanci lepšie informovaní o povahe svojich pracovných dohôd (a ich hlavných podmienok) už v ranom štádiu. Zamestnávateľa po novom možno sankcionovať, ak v stanovenej lehote nepredloží hlavné podmienky zamestnania. Okrem toho sa vo väčšine prípadov zakazujú pracovné zmluvy na nula hodín. zavádza sa ustanovenie o „hodinových pásmach“, aby zamestnanci s pracovnými zmluvami na nízky počet hodín, ktorí sústavne pracujú dlhšie, než je stanovené v ich zmluvách, mali nárok na umiestnenie v hodinovom pásme, ktoré lepšie odráža realitu. Okrem toho sa zavádza vyššia minimálna platba pre zamestnancov, ktorí počas určitého obdobia boli povolaní do práce, ale v skutočnosti nepracovali. V Portugalsku plánovaný contrato-geração zahŕňa dva prvky: zavedenie finančnej podpory pre spoločnosti, ktoré súčasne prijímajú mladú nezamestnanú osobu (alebo mladého človeka, ktorý si hľadá prvé zamestnanie) a staršiu dlhodobo nezamestnanú osobu, a podporu zamestnanosti mladých ľudí v kombinácii s čiastočným dôchodkom starších pracovníkov.

Pokiaľ ide o dočasné zmluvy, niektoré členské štáty zavádzajú prísnejšie podmienky ich používania (s cieľom predchádzať zneužívaniu) ale