Súdny dvor objasnil, že žiadosti o predchádzajúce povolenie sa musia posudzovať v súlade s Chartou základných práv. Členský štát preto môže odmietnuť udeliť pacientovi povolenie na lekárske ošetrenie v inej krajine EÚ, ale len vtedy, ak je takéto odmietnutie nevyhnutné a primerané cieľu, ktorý sa má dosiahnuť, napríklad zachovaniu kapacity na poskytovanie ošetrenia alebo lekárskej spôsobilosti. Okrem toho Súdny dvor objasnil, že vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje preplácanie nákladov spojených s naliehavým ošetrením poistenca v inom členskom štáte bez predchádzajúceho povolenia, nie je v súlade so zásadou voľného pohybu služieb a so smernicou.

Podľa článku 8 môžu členské štáty podmieniť preplácanie nákladov na zdravotnú starostlivosť poskytnutú v inom členskom štáte predchádzajúcim povolením. Vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora je takáto požiadavka obmedzením voľného pohybu služieb. Preto by členské štáty spravidla nemali podmieňovať preplácanie nákladov na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť predchádzajúcim povolením. V článku 8 ods. 2 písm. a) sa však členským štátom umožňuje používať systém predchádzajúceho povolenia v prípade zdravotnej starostlivosti, ktorá podlieha požiadavkám plánovania s cieľom zabezpečiť dostupnosť kvalitného ošetrenia alebo kontrolovať náklady, a ak táto zdravotná starostlivosť: 1. zahŕňa hospitalizáciu minimálne počas jednej noci alebo 2. si vyžaduje použitie vysokošpecializovanej a nákladnej zdravotníckej infraštruktúry alebo vybavenia. Preto by sa predchádzajúce povolenie nemuselo vyžadovať na účely lekárskej konzultácie v inom členskom štáte. Podľa článku 8 ods. 7 členské štáty „zverejn[ia] zoznam výkonov zdravotnej starostlivosti, ktoré sú podmienené predchádzajúcim povolením“.

Komisia nedostala žiadne oznámenia, ktoré by sa týkali konkrétne článku 7 ods. 9. Pri niektorých transpozičných opatreniach však má pochybnosti, či neobmedzujú úroveň preplácania cezhraničnej zdravotnej starostlivosti a neoslabujú práva pacientov. Pokiaľ ide o referenčný bod na preplácanie nákladov na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť podľa smernice, tri členské štáty na základe rôznych podmienok a v rôznej miere využívajú nižšiu úroveň preplácania, ktorá sa uplatňuje na zdravotnú starostlivosť poskytnutú súkromnými/nezmluvnými poskytovateľmi zdravotnej starostlivosti, v porovnaní so systémom verejnej zdravotnej starostlivosti. V dôsledku toho Komisia začala proti týmto členským štátom konanie z dôvodu nesplnenia povinností vyplývajúcich zo smernice.

Podľa článku 7 ods. 4 smernice sa „[n]áklady na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť uhrádza[jú] alebo priamo zaplat[ia] […] do výšky nákladov, ktoré by členský štát, v ktorom je pacient poistený, prevzal, ak by sa zdravotná starostlivosť poskytla na jeho území, avšak nie viac, ako sú skutočné náklady na prijatú zdravotnú starostlivosť“. V článku 7 ods. 9 sa členským štátom umožňuje obmedziť uplatňovanie pravidiel vzťahujúcich sa na preplácanie cezhraničnej zdravotnej starostlivosti na základe osobitných dôvodov všeobecného záujmu. Podľa článku 7 ods. 11 musia byť takéto obmedzenia „nevyhnutné a primerané, a nesm[ú] byť prostriedkom svojvoľnej diskriminácie alebo neodôvodnenou prekážkou voľného pohybu tovaru, osôb alebo služieb“. Okrem toho sa od členských štátov vyžaduje, aby informovali Komisiu o každom rozhodnutí uplatniť obmedzenia podľa článku 7 ods. 9.

Počas kontroly súladu Komisia nezistila, že by poskytovatelia zdravotnej starostlivosti stanovovali alebo mohli stanovovať diskriminačné ceny pre pacientov z iných členských štátov, čo by bolo v rozpore s uvedenými zásadami. Platforma „Fit for Future“ však poukazuje na zistenia správy Európskeho výboru regiónov, podľa ktorých nie je vo všetkých členských štátoch ľahko dostupná výška poplatkov za zdravotnú starostlivosť účtovaných pacientom. Vo svojom stanovisku preto vyzýva na lepšie poskytovanie informácií o predpísaných poplatkoch za ošetrenie v členských štátoch.

Dôkazy získané na účely hodnotenia potvrdzujú, že ťažkopádne a neprimerané administratívne postupy v niektorých členských štátoch spochybňujú práva občanov na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť. Osobitná pozornosť by sa mala venovať zabezpečeniu toho, aby sa od pacientov vyžadovalo len predloženie informácií, ku ktorým majú jednoduchý prístup a ktoré sú nevyhnutne potrebné na vybavovanie žiadostí o predchádzajúce povolenie alebo preplatenie nákladov v súlade so smernicou. Zdravotné poisťovne by od pacientov nemali vyžadovať, aby poskytovali odhadované náklady na očakávanú zdravotnú starostlivosť ani posúdenie účinnosti poskytnutej liečby vydané lekárom. Okrem toho by členské štáty nemali od pacientov požadovať informácie, ktorými zvyčajne disponuje poskytovateľ zdravotného poistenia posudzujúci žiadosť, ako sú napríklad čakacie lehoty na konkrétny výkon. Pacient by takisto nemal byť povinný preukázať, že neexistuje dôvod na zamietnutie predchádzajúceho povolenia, napríklad by sa nemalo vyžadovať predloženie dôkazu o tom, že poskytovateľ zdravotnej starostlivosti v zahraničí nevyvoláva vážne osobitné obavy, pokiaľ ide o kvalitu starostlivosti a bezpečnosť pacienta.

Podľa článku 7 ods. 7 môže členský štát pacientovi, ktorý žiada o preplatenie nákladov na cezhraničnú zdravotnú starostlivosť, uložiť rovnaké podmienky, kritériá oprávnenosti a regulačné a administratívne náležitosti, aké by stanovil, ak by sa táto zdravotná starostlivosť poskytovala na jeho území. Žiadne z podmienok, kritérií oprávnenosti ani náležitostí však nesmú mať diskriminačný charakter ani sa nimi nesmú vytvárať prekážky brániace voľnému pohybu pacientov, pokiaľ to nie je odôvodnené požiadavkami plánovania.

Zdroj: dotazníky k smernici 2011/24/EÚ týkajúce sa mobility pacientov

V krajinách, ktoré poskytli údaje za všetky referenčné roky 2016 – 2020, bol počet prijatých a schválených žiadostí o preplatenie nákladov takisto najvyšší v roku 2018 a následne v rokoch 2019 a 2020 klesal. Vo väčšine týchto krajín došlo v období 2016 – 2020 k poklesu mobility pacientov. Niektoré krajiny, najmä Česko, Írsko, Slovensko a Spojené kráľovstvo, však zaznamenali nárast počtu prijatých žiadostí o preplatenie.

3.2. Finančné dôsledky mobility pacientov

V rokoch 2018 – 2020 predstavovali nahlásené preplatené náklady celkovú výšku 243 miliónov EUR (73,4 mil. EUR v roku 2018, 92,1 mil. EUR v roku 2019 a 77,5 mil. EUR v roku 2020).

V krajinách, ktoré dokázali poskytnúť údaje o zdravotnej starostlivosti s predchádzajúcim povolením a bez neho za všetky príslušné referenčné roky, sa celkové preplatené sumy od roku 2016 do roku 2019 každoročne zvyšovali a v roku 2020 výrazne poklesli.

Z celkového objemu verejných výdavkov členských štátov EÚ28 vo výške 7,5 bilióna EUR smerovalo v roku 2019 do oblasti zdravia približne 1,2 bilióna EUR. V krajinách, ktoré dokázali poskytnúť informácie o celkovej sume nákladov na zdravotnú starostlivosť s predchádzajúcim povolením a bez neho preplatených v roku 2019, dosiahli celkové výdavky na zdravotnú starostlivosť 882 miliárd EUR. Podiel sumy preplatenej podľa smernice na celkových verejných výdavkoch na zdravotnú starostlivosť preto predstavoval 0,01 % (= 92,1 mil. EUR/882 miliárd EUR).

Cezhraničná zdravotná starostlivosť zostáva vo všeobecnosti veľmi obmedzená a pacienti, ktorí chcú získať prístup k cezhraničnej zdravotnej starostlivosti podľa smernice, znamenajú podľa všetkého iba nepatrnú záťaž pre vnútroštátne rozpočty na zdravotnú starostlivosť. Platí to pre všetky krajiny bez ohľadu na to, či zaviedli systém predchádzajúceho povolenia alebo nie.

3.3. Trend mobility pacientov

Pokiaľ ide o toky pacientov, trendy sa v období 2018 – 2020 výrazne nezmenili. Väčšina mobility pacientov naďalej prebieha predovšetkým medzi susediacimi krajinami. To by znamenalo, že pacienti podľa možnosti dávajú prednosť zdravotnej starostlivosti v blízkosti svojho domova, a ak sa rozhodnú cestovať, radšej cestujú do susednej krajiny. K podobnému záveru sa dospelo v súvislosti s cezhraničnou zdravotnou starostlivosťou podľa nariadenia.

Najvyššie toky pacientov, ktorí po získaní predchádzajúceho povolenia od svojej zdravotnej poisťovne cestovali do zahraničia, smerovali v roku 2018 z Írska do Spojeného kráľovstva, z Francúzska do Nemecka a z Francúzska do Španielska, v roku 2019 z Írska do Spojeného kráľovstva, zo Spojeného kráľovstva do Írska a z Luxemburska do Nemecka a v roku 2020 z Írska do Spojeného kráľovstva, z Francúzska do Španielska a z Francúzska do Nemecka.

Najväčšie toky pacientov, ktorí požiadali o zdravotnú starostlivosť bez predchádzajúceho povolenia, boli z Francúzska do Portugalska, Belgicka a Španielska. Ďalšie najvyššie toky smerujú z Dánska do Nemecka, z Poľska do Česka, ako aj zo Švédska a z Nórska do Španielska. Toky zo Švédska a z Nórska poukazujú na viditeľný trend pacientov zo severských štátov využívajúcich služby cezhraničnej zdravotnej starostlivosti v Španielsku.

Je zaujímavé, že niektoré krajiny schvaľujú viac ako 90 % žiadostí o predchádzajúce povolenie na ošetrenie v konkrétnej krajine, napr. Írsko schvaľuje povolenia na ošetrenie v Spojenom kráľovstve, Slovensko na ošetrenie v Česku, Bulharsko na ošetrenie vo Francúzsku a Rakúsko na ošetrenie v Nemecku. Podobne v prípade zdravotnej starostlivosti, ktorá nepodlieha predchádzajúcemu povoleniu, sa vysoký podiel žiadostí o preplatenie nákladov týka jednej konkrétnej krajiny, v ktorej sa poskytlo ošetrenie, napr. Írsko má vysoký podiel žiadostí o liečbu v Spojenom kráľovstve, Poľsko o liečbu v Česku a Fínsko o liečbu v Estónsku.

4.Informácie pre pacientov