1. Úvod

1.1. Súvislosti

V nariadení (EÚ) č. 181/2011 (ďalej len „nariadenie“) sa stanovuje súbor práv cestujúcich, ktorí cestujú autobusovou a autokarovou dopravou v Európskej únii. Účinnosť nadobudlo 1. marca 2013.

Komisia predkladá túto správu na základe článku 32 nariadenia, v ktorom sa stanovuje jej povinnosť predložiť Európskemu parlamentu a Rade správu o uplatňovaní a účinkoch nariadenia a v prípade potreby predložiť legislatívne návrhy na podrobnejšie vykonávanie ustanovení nariadenia alebo na jeho zmenu.

Správa vychádza: z údajov o vykonávaní a uplatňovaní nariadenia zhromaždených priamo Komisiou, zo správ vnútroštátnych orgánov o presadzovaní nariadenia, z konzultácií vykonaných s orgánmi zastupujúcimi cestujúcich a odvetvie na európskej úrovni a z komplexnej štúdie o osobnej autokarovej doprave v Európe, externej štúdie vypracovanej pre Komisiu v rokoch 2015 a 2016 .

1.2. Význam a charakteristika odvetvia autobusovej a autokarovej dopravy EÚ

Autobusy a autokary sú flexibilným druhom dopravy a na rozdiel od vlakov alebo lietadiel sú vo všeobecnosti schopné nechať cestujúcich nastúpiť a vystúpiť kdekoľvek aj pri minimálne zabezpečenej pevnej infraštruktúre.

Podiel autobusovej a autokarovej dopravy na všetkých službách cestnej osobnej dopravy v rámci EÚ predstavuje v zmysle osobokilometrov 9,2 % a po osobných autách (s podielom 81,7 %) je najvýznamnejším druhom cestnej osobnej dopravy. Liberalizácia medzinárodného trhu autokarovej dopravy pred viac ako desiatimi rokmi a nedávna liberalizácia domácich trhov autokarovej dopravy v niekoľkých členských štátoch (vrátane Nemecka a Francúzska) viedli k stabilnému rastu v odvetví autokarovej dopravy.

Autobusová a autokarová doprava sa vyznačuje niekoľkými typickými znakmi, ktoré majú vplyv na prevádzkovateľov aj cestujúcich.

Na rozdiel od leteckej a železničnej dopravy tvoria odvetvie autobusovej a autokarovej dopravy prevažne malé a stredné podniky, pričom autobusy a autokary sa o cestnú infraštruktúru delia s inými aktérmi. Tieto osobitné znaky sa zohľadňujú v niektorých ustanoveniach nariadenia.

Z prieskumov vykonaných v niekoľkých členských štátoch na vnútroštátnej úrovni vyplýva, že cestujúci využívajúci tento druh dopravy sú často zraniteľní, keďže často majú nízky príjem (veľmi vysoké percento používateľov autobusov a autokarov sú študenti alebo staršie osoby s malými dôchodkami), alebo žijú v geograficky izolovaných oblastiach, kde je autobus alebo autokar jediným dostupným druhom verejnej dopravy. Takíto cestujúci často nie sú držiteľmi vodičského preukazu ani nevlastnia auto, takže služby autobusovej a autokarovej dopravy nevyhnutne potrebujú na to, aby sa mohli dostať do práce alebo do školy, aby mohli navštíviť rodinu a priateľov, alebo aby mohli využívať voľný čas a cestovať. Nedostatočný prístup k autobusovej a autokarovej doprave môže vážne sťažovať ich integráciu do spoločnosti.

2. Rozsah pôsobnosti a obsah nariadenia

EÚ prijala právne predpisy o právach cestujúcich pre všetky druhy dopravy (letecká, železničná, vodná a autobusová/autokarová doprava) s cieľom poskytnúť verejnosti minimálnu zaručenú úroveň ochrany pri cestovaní v Európe, a tým uľahčiť ich mobilitu a sociálnu integráciu. Existencia spoločného súboru práv cestujúcich zaručených právnymi predpismi v štyroch druhoch dopravy (s ustanoveniami, v ktorých sa zohľadňujú osobitné charakteristiky jednotlivých druhov dopravy) pomáha vytvoriť rovnaké podmienky pre prevádzkovateľov v rámci jednotlivých druhov dopravy a medzi nimi.

Rozsah pôsobnosti

Nariadenie sa vo všeobecnosti uplatňuje na „pravidelnú dopravu“ (dopravu poskytovanú v presne určených intervaloch po presne určených trasách, pričom cestujúci nastupujú a vystupujú na vopred určených zastávkach) pre nešpecifikované kategórie cestujúcich, ak sa miesto nástupu alebo výstupu cestujúcich nachádza na území členského štátu.

Obsah

Cestujúci využívajúci akýkoľvek druh pravidelnej dopravy, bez ohľadu na plánovanú vzdialenosť dopravy, majú nasledujúce základné práva:

1. nediskriminačné podmienky dopravy (najmä nediskriminačné tarify);

2. prístup k doprave pre ľudí so zdravotným postihnutím alebo zníženou pohyblivosťou bez dodatočných príplatkov (dopravcovia môžu odmietnuť prepravovať cestujúcich so zdravotným postihnutím len v tom prípade, ak ich prepravu fyzicky znemožňuje konštrukcia vozidla alebo infraštruktúra autobusových zastávok a staníc, alebo ak by tým došlo k porušeniu zdravotných a bezpečnostných požiadaviek);