OZNÁMENIE KOMISIE

Oznámenie Komisie o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi

(2021/C 305/01)

1. ÚVOD 3

1.1. Systém kontroly štátnej pomoci 4

1.2. Povinnosť zachovať existujúci stav 5

2. VŠEOBECNÉ ZÁSADY PRESADZOVANIA PRAVIDIEL ŠTÁTNEJ POMOCI 6

2.1. Zásada lojálnej spolupráce 6

2.2. Zásady rovnocennosti a účinnosti uplatňované na vnútroštátne postupy 6

2.2.1. Aktívna legitimácia na podanie žaloby 7

2.2.2. Právomoc 8

2.2.3. Zásada právoplatne rozsúdenej veci 8

3. ÚLOHA KOMISIE 9

3.1. Výlučná právomoc Komisie 9

3.2. Právomoc Komisie presadzovať pravidlá štátnej pomoci 10

4. ÚLOHA VNÚTROŠTÁTNYCH SÚDOV 11

4.1. Vymedzenie právomocí vnútroštátnych súdov pri uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci 11

4.1.1. Na základe rozhodnutia prijatého Komisiou 12

4.1.1.1. Na základe rozhodnutia Komisie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za zlučiteľnú 12

4.1.1.2. Na základe rozhodnutia Komisie o začatí konania 13

4.2. Právomoci vnútroštátnych súdov 14

4.2.1. Posudzovanie existencie pomoci 14

4.2.2. Posudzovanie možného porušenia povinnosti zachovať existujúci stav 14

4.2.2.1. Uplatňovanie podmienok nariadení o skupinových výnimkách 14

4.2.2.2. Existujúca pomoc 15

4.2.3. Ochrana práv jednotlivcov dotknutých porušením povinnosti zachovať existujúci stav 16

4.2.3.1 Pozastavenie alebo ukončenie vykonávania opatrenia 16

4.2.3.2. Vymáhanie 16

4.2.3.3. Predbežné opatrenia 18

4.2.3.4. Žaloba o náhradu škody 21

5. SPOLUPRÁCA MEDZI KOMISIOU A VNÚTROŠTÁTNYMI SÚDMI 21

5.1. Pomoc Komisie vnútroštátnym súdom 22

5.1.1. Prostriedky spolupráce 22

5.1.1.1. Poskytovanie informácií vnútroštátnym súdom 22

5.1.1.2. Zasielanie stanovísk k otázkam týkajúcim sa uplatňovania pravidiel štátnej pomoci 23

5.1.1.3. Predkladanie pripomienok amicus curiae 25

5.1.2. Jednotné kontaktné miesto a zverejňovanie stanovísk a pripomienok amicus curiae . 26

5.2. Pomoc vnútroštátnych súdov Komisii 26

6. DÔSLEDKY NEVYKONANIA PRAVIDIEL ŠTÁTNEJ POMOCI A ROZHODNUTÍ O ŠTÁTNEJ POMOCI 27

6.1. Konania pred Komisiou v súvislosti s neoprávnenou pomocou 27

6.2. Konanie o nesplnení povinnosti 27

7. ZÁVEREČNÉ USTANOVENIA 28

1. ÚVOD

1. ex ante kontroly na prípady s najväčším vplyvom na vnútorný trh pri súčasnom rozvíjaní užšej spolupráce s členskými štátmi pri presadzovaní pravidiel štátnej pomoci. Na tento účel Komisia predstavila viacero možností, aby členské štáty mohli poskytovať pomoc bez predchádzajúcej kontroly Komisie, a udelila im ďalšie výnimky z povinnosti notifikovať jej akékoľvek plánované opatrenia štátnej pomoci. Následkom toho sa zvýšila výška pomoci poskytnutá na základe skupinových výnimiek Komisia od roku 2012 vykonáva program modernizácie štátnej pomoci ( 1 ) . V rámci tohto programu Komisia prijala balík právnych predpisov, usmernení a oznámení s cieľom posúdiť opatrenia štátnej pomoci. Vďaka tomuto balíku mohla Komisia zamerať svojekontroly na prípady s najväčším vplyvom na vnútorný trh pri súčasnom rozvíjaní užšej spolupráce s členskými štátmi pri presadzovaní pravidiel štátnej pomoci. Na tento účel Komisia predstavila viacero možností, aby členské štáty mohli poskytovať pomoc bez predchádzajúcej kontroly Komisie, a udelila im ďalšie výnimky z povinnosti notifikovať jej akékoľvek plánované opatrenia štátnej pomoci. Následkom toho sa zvýšila výška pomoci poskytnutá na základe skupinových výnimiek ( 2 ) . V tomto kontexte sa ešte zvýšil význam vnútroštátnych súdov pri zabezpečovaní súladu s pravidlami štátnej pomoci.

2. V roku 2019 Komisia zverejnila štúdiu o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci a rozhodnutí o štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi v 28 členských štátoch ( 3 ) (ďalej len „štúdia o presadzovaní“) ( 4 ) . V štúdii o presadzovaní sa preskúmalo vyše 750 vnútroštátnych rozsudkov, ktoré patria do dvoch kategórií: 1. veci, v ktorých sa vnútroštátne súdy zúčastňujú na vyvodzovaní dôsledkov neoprávneného vykonávania pomoci (ďalej len „občianskoprávne presadzovanie“), a 2. veci, v ktorých sa vnútroštátne súdy zúčastňujú na vykonávaní rozhodnutí Komisie, ktorými sa nariaďuje vymáhanie pomoci (ďalej len „verejnoprávne presadzovanie“).

3. V štúdii o presadzovaní sa zistilo, že počet vecí v oblasti štátnej pomoci predložených vnútroštátnym súdom sa v období 2007 – 2017 zvýšil. Napriek tomuto nárastu vnútroštátne súdy priznali opravné prostriedky len vo výnimočných prípadoch, pričom nároky na náhradu škody predstavujú len malú časť vecí. Okrem toho sa široko nevyužívali prostriedky spolupráce medzi Komisiou a vnútroštátnymi súdmi, ktoré sa zaviedli v roku 2009 na základe oznámenia Komisie o vymáhaní práva štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (ďalej len „oznámenie o vymáhaní z roku 2009“) ( 5 ) a v roku 2015 na základe nariadenia Rady (EÚ) 2015/1589 (ďalej len „procesné nariadenie“) ( 6 )

4. V tomto oznámení sa uvádzajú praktické informácie o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci na vnútroštátnej úrovni pre vnútroštátne súdy a ďalšie zainteresované strany. Zohľadňujú sa v ňom otázky, ktoré vzniesli tieto súdy v súvislosti so štúdiou o presadzovaní alebo vo veciach predložených Súdnemu dvoru Európskej únie (ďalej len „Súdny dvor“) na prejudiciálne konanie. Ide napríklad o koherentnosť medzi konaniami pred Komisiou a konaniami vnútroštátnych súdov alebo o otázku nesprávneho uplatňovania nariadení o skupinových výnimkách.

5. Toto oznámenie má poskytovať usmernenie súdnym orgánom členských štátov v zmysle článku 267 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ďalej len „ZFEÚ“) ( 7 ) a podporiť užšiu spoluprácu medzi Komisiou a vnútroštátnymi súdmi stanovením všetkých dostupných nástrojov spolupráce. Vnútroštátne súdy ním nie sú viazané a ani ním nie je dotknutá ich nezávislosť ( 8 ) . Toto oznámenie sa zameriava najmä na občianskoprávne presadzovanie. Aspektom verejnoprávneho presadzovania sa venuje oznámenie Komisie o vymáhaní neoprávnenej a nezlučiteľnej štátnej pomoci ( 9 ) (ďalej len „oznámenie o vymáhaní“).

6. Od oznámenia o vymáhaní z roku 2009 sa rozvíjala judikatúra Všeobecného súdu a Súdneho dvora (spoločne ďalej len „súdy Únie“). Toto oznámenie zohľadňuje tento vývoj a nahrádza sa ním oznámenie o vymáhaní z roku 2009.

1.1. Systém kontroly štátnej pomoci

7. Pojem štátna pomoc, ktorý je vymedzený priamo v ZFEÚ, má právnu povahu a musí sa vykladať na základe objektívnych skutočností ( 10 ) . Podľa článku 107 ods. 1 ZFEÚ „pomoc poskytovaná v akejkoľvek forme členským štátom alebo zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určité podniky alebo výrobu určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná s vnútorným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi“. Komisia poskytla usmernenia k výkladu pojmu štátna pomoc ( 11 )

8. Všeobecný zákaz poskytovania štátnej pomoci vychádza z dvojitého systému kontrol ex ante a ex post , pokiaľ ide o intervencie zahŕňajúce štátnu pomoc. Podľa článku 108 ZFEÚ má Komisia povinnosť trvalo posudzovať všetky systémy existujúcej pomoci, ako aj posudzovať akékoľvek plány členského štátu poskytnúť novú pomoc alebo zmeniť existujúcu pomoc. Aby bolo preskúmanie Komisie účinné, členské štáty s ňou musia spolupracovať, poskytnúť jej všetky relevantné informácie a notifikovať jej opatrenia štátnej pomoci.

9. Členské štáty majú po prvé povinnosť notifikovať Komisii všetky opatrenia zamerané na poskytovanie novej pomoci alebo zmenu existujúcej pomoci a po druhé majú povinnosť neuviesť do účinnosti takéto opatrenie, kým Komisia neposúdi ich zlučiteľnosti s vnútorným trhom (ďalej len „povinnosť zachovať existujúci stav“) ( 12 ) . Povinnosť zachovať existujúci stav vyplývajúca z článku 108 ods. 3 ZFEÚ má priamy účinok ( 13 ) : priznáva jednotlivcom práva, ktoré si môžu uplatniť pred vnútroštátnymi súdmi.

10. Z toho vyplýva, že vykonávanie systému kontroly štátnej pomoci, ktorého podstatnú črtu tvoria ustanovenia článku 108 ods. 3 ZFEÚ, je záležitosťou Komisie, ako aj vnútroštátnych súdov, pričom ich vzájomné úlohy sa dopĺňajú, hoci sú oddelené. Zatiaľ čo Komisia má výlučnú právomoc posudzovať zlučiteľnosť opatrení pomoci s vnútorným trhom, vnútroštátne súdy majú ochraňovať práva osôb pred prípadným porušením článku 108 ods. 3 ZFEÚ ( 14 )

1.2. Povinnosť zachovať existujúci stav

11. Okamžitá vykonateľnosť článku 108 ods. 3 ZFEÚ znamená, že vnútroštátne súdy musia v súlade so svojím vnútroštátnym právom prijať všetky príslušné opatrenia, aby vyvodili dôsledky vyplývajúce z porušenia uvedeného ustanovenia ( 15 )

12. Aby opatrenie podliehalo požiadavke na zachovanie existujúceho stavu podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ, musia byť splnené dve podmienky: po prvé opatrenie sa považuje za novú pomoc vrátane úprav existujúcej pomoci ( 16 ) ; a po druhé na opatrenie sa musí vzťahovať notifikačná povinnosť podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ.

13. Keď opatrenie nepredstavuje novú pomoc, členské štáty ho môžu vykonať bez predchádzajúcej notifikácie Komisii. Členské štáty môžu navyše vykonať opatrenia, ktoré spĺňajú všetky podmienky, aby sa na ne vzťahovala výnimka z notifikačnej povinnosti.

14. de minimis Na základe nariadení o pomoci ( 17 ) Komisia stanovila podmienky, za ktorých sa pomoc považuje za pomoc, ktorá neovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi a nenarúša hospodársku súťaž ani nehrozí narušením hospodárskej súťaže ( 18 )

15. Komisia ďalej prijala nariadenia o skupinových výnimkách, napríklad všeobecné nariadenie o skupinových výnimkách ( 19 ) , v ktorých sa stanovujú podmienky, za ktorých sa opatrenia pomoci musia alebo môžu považovať za zlučiteľné s vnútorným trhom v zmysle článku 107 ods. 2 alebo 3 ( 20 ) . Ak opatrenie pomoci spĺňa všetky príslušné podmienky stanovené v týchto nariadeniach, dotknutý členský štát nemá povinnosť notifikovať pomoc Komisii.

16. Okrem toho sa v rozhodnutí Komisie 2012/21/EÚ ( 21 ) o štátnej pomoci v oblasti služieb všeobecného hospodárskeho záujmu a v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 ( 22 ) , s osobitným zreteľom na služby vo verejnom záujme v železničnej a cestnej osobnej doprave, stanovujú podmienky, za ktorých možno považovať náhradu za záväzky služby vo verejnom záujme zlučiteľnú s vnútorným trhom podľa článku 106 ods. 2 a článku 93 ZFEÚ. Ani v týchto prípadoch nepodliehajú dotknuté opatrenia povinnosti zachovať existujúci stav.

2. VŠEOBECNÉ ZÁSADY PRESADZOVANIA PRAVIDIEL ŠTÁTNEJ POMOCI

2.1. Zásada lojálnej spolupráce

17. Podľa článku 4 ods. 3 Zmluvy o Európskej únii ( 23 ) (ďalej len „ZEÚ“) sa od členských štátov vyžaduje, aby pomáhali Únii pri plnení jej úloh. Podľa zásady lojálnej spolupráce zakotvenej v tomto článku Únia a členské štáty, konajúc v rámci svojich právomocí, si musia vzájomne pomáhať pri vykonávaní týchto úloh.

18. Povinnosť vzájomnej pomoci, ktorá vyplýva z článku 4 ods. 3 ZEÚ, sa takisto uplatňuje na vnútroštátne súdy ( 24 ) . To znamená, že Komisia pomáha vnútroštátnym súdom pri uplatňovaní práva Únie ( 25 ) a naopak, vnútroštátne súdy pomáhajú Komisii pri plnení jej úloh. Vnútroštátne súdy musia preto prijať všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili plnenie svojich povinností v zmysle práva Únie a neprijímali rozhodnutia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov ZEÚ a ZFEÚ (spoločne ďalej len „zmluvy“) ( 26 )

2.2. Zásady rovnocennosti a účinnosti uplatňované na vnútroštátne postupy

19. Súdny dvor trvale uznáva zásadu procesnej autonómie pri presadzovaní pravidiel štátnej pomoci ( 27 ) . Podľa tejto zásady a v prípade absencie právnych predpisov Únie v danej záležitosti sa môžu členské štáty voľne rozhodnúť, ako si budú plniť svoje povinnosti vyplývajúce zo zmlúv, pokiaľ prostriedky, ktoré použijú, nebudú narušovať rozsah pôsobnosti a účinnosť práva Únie.

20. V súlade s judikatúrou súdov Únie nesmie byť uplatniteľná vnútroštátna právna úprava menej výhodná pri uplatňovaní článku 108 ods. 3 ZFEÚ ako tá, ktorá upravuje podobnú situáciu vnútroštátnej povahy (ďalej len „zásada rovnocennosti“), a nesmie prakticky znemožňovať výkon práv vyplývajúcich z právneho poriadku Únie alebo ho nadmerne sťažovať (ďalej len „zásada účinnosti“) ( 28 ) . V oddieloch 2.2.1, 2.2.2 a 2.2.3 je objasnené vzájomné pôsobenie medzi zásadou procesnej autonómie na jednej strane a zásadami rovnocennosti a účinnosti na druhej strane z hľadiska aktívnej legitimácie na podanie žaloby, právomoci vnútroštátnych súdov a zásady právoplatne rozsúdenej veci ( 29 )

2.2.1. Aktívna legitimácia na podanie žaloby

21. Pri uplatňovaní zásady procesnej autonómie členské štáty uplatňujú na vnútroštátne konania týkajúce sa štátnej pomoci svoje vnútroštátne predpisy o aktívnej legitimácii na podanie žaloby za predpokladu, že tieto predpisy rešpektujú zásady rovnocennosti a účinnosti.

22. Podľa zásady účinnosti by vnútroštátne predpisy o aktívnej legitimácii jednotlivcov na podanie žaloby a o ich záujme na konaní nemali narušovať ich právo na účinnú súdnu ochranu práv, ktoré im boli priznané na základe práva Únie ( 30 )

23. V štúdii o presadzovaní sa ukázalo, že vnútroštátne súdy rozhodujú väčšinou vo veciach, ktoré podali konkurenti príjemcov pomoci, ktorých sa priamo dotklo narušenie hospodárskej súťaže spôsobené vykonávaním neoprávnenej pomoci ( 31 )

24. Pri uplatňovaní vnútroštátnych predpisov o aktívnej legitimácii musia však vnútroštátne súdy zohľadniť svoju povinnosť chrániť záujem každej strany, ktorá má dostatočný právny záujem na konaní (ďalej len „tretie strany“), bez ohľadu na to, či sa ich priamo dotklo narušenie hospodárskej súťaže z dôvodu neoprávneného vykonania opatrenia pomoci.

25. Vnútroštátne súdy musia zohľadniť ďalšie prvky, keď posudzujú aktívnu legitimáciu tretích strán na podanie žaloby vo veciach týkajúcich sa štátnej pomoci poskytnutej prostredníctvom fiškálnych opatrení. Daňovníkov, ktorí sú tretími stranami, možno považovať za osoby so záujmom na podaní žaloby v snahe dosiahnuť vrátenie sumy vybranej v rozpore s povinnosťou zachovať existujúci stav, ak daň alebo odvod, ktorému podliehajú, je súčasťou financovania neoprávnenej štátnej pomoci ( 32 ) . Ich aktívna legitimácia na podanie žaloby sa nezakladá na existencii konkurenčného vzťahu s príjemcom pomoci ( 33 )

26. Naopak, daňovníci, ktorí sú tretími stranami, sa nemôžu opierať o neoprávnenosť opatrenia pomoci, na základe ktorého sú určité podniky alebo odvetvia oslobodené od dane, aby sa vyhli plateniu tejto dane alebo odvodu, alebo dosiahli ich vrátanie, pokiaľ daňový príjem nie je vyhradený výlučne na financovanie neoprávnenej štátnej pomoci, ako sa uvádza v bode (25). To platí aj v prípade, že sú konkurenciou príjemcov ( 34 ) . Takéto riešenie by viedlo k zvýšeniu negatívneho účinku štátnej pomoci na hospodársku súťaž, keďže by sa zvýšil počet podnikov, ktoré profitujú z oslobodenia od dane, ktoré predstavuje neoprávnenú štátnu pomoc ( 35 )

27. Napokon požiadavka, aby vnútroštátny súd zabezpečil účinnú súdnu ochranu, môže ísť nad rámec prísneho presadzovania článku 108 ods. 3 ZFEÚ. Na základe článku 47 Charty základných práv Európskej únie by mali mať jednotlivci a organizácie, ktoré nemajú aktívnu legitimáciu na požiadanie o zrušenie rozhodnutia o štátnej pomoci podľa článku 263 ZFEÚ, možnosť napadnúť pomoc alebo opatrenia, ktorými sa pomoc vykonáva, pred vnútroštátnymi súdmi a podnietiť položenie prejudiciálnej otázky Súdnemu dvoru podľa článku 267 ZFEÚ o výklade alebo platnosti rozhodnutia Komisie, ktorým sa táto pomoc schvaľuje ( 36 ) . V tejto situácii môžu byť na stanovenie ich aktívnej legitimácie v konaniach týkajúcich sa vnútroštátnych opatrení na vykonanie pomoci relevantné nielen hospodárske záujmy, ale aj iné záujmy jednotlivcov a organizácií v závislosti od dotknutých opatrení a vnútroštátnych postupov ( 37 )

2.2.2. Právomoc

28. Zásada procesnej autonómie znamená, že každému členskému štátu prináleží, aby vo vnútroštátnom právnom poriadku stanovil súdy, ktoré majú právomoc konať vo veciach týkajúcich sa poskytovania neoprávnenej pomoci. Ďalej to znamená, že pokiaľ sa dodržia zásady rovnocennosti a účinnosti, členské štáty určujú podrobné procesné pravidlá, ktorými sa tieto súdne konania riadia ( 38 )

29. Vzhľadom na absenciu osobitných pravidiel v právnych predpisoch Únie sa štruktúra súdnych systémov členských štátov výrazne líši. Zatiaľ čo niekoľko členských štátov zriadilo špecializované súdy konajúce v otázkach štátnej pomoci, iné pridelili výlučnú právomoc senátom existujúcich súdov alebo prijali procesné pravidlá, ktorými sa objasňuje právomoc súdov vo veciach verejnoprávneho a občianskoprávneho presadzovania ( 39 ) . Vo väčšine členských štátov sú to občianske a správne súdy, ktoré sú príslušné na uplatňovanie pravidiel štátnej pomoci ( 40 )

2.2.3. Zásada právoplatne rozsúdenej veci

30. Zásadou právoplatne rozsúdenej veci sa stanovuje, že konečné súdne rozhodnutia už nemožno napadnúť. To platí, keď sa vyčerpali všetky opravné prostriedky alebo uplynuli lehoty stanovené na podanie týchto opravných prostriedkov. Cieľom zásady právoplatne rozsúdenej veci je zaručiť stabilitu práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, pričom táto zásada je zakotvená v právnom poriadku Únie, ako aj vo vnútroštátnych právnych systémoch ( 41 ) . Z judikatúry vyplýva, že ak neexistuje právna úprava Únie v predmetnej oblasti, podmienky vykonávania zásady právoplatne rozsúdenej veci musí stanoviť vnútroštátny právny poriadok v súlade so zásadou procesnej autonómie členských štátov. Takéto procesné pravidlá však musia byť v súlade so zásadami rovnocennosti a účinnosti ( 42 )

31. Podľa zásady prednosti práva Únie ( 43 ) sú vnútroštátne súdy povinné vykonať ustanovenia práva Únie v plnom rozsahu a v prípade potreby zamietnuť na základe svojho vlastného návrhu uplatňovanie akéhokoľvek sporného ustanovenia vnútroštátneho práva. To sa ďalej vzťahuje na vnútroštátne predpisy, v ktorých je zakotvená zásada právoplatne rozsúdenej veci ( 44 )

32. Na základe judikatúry súdov Únie sa obmedzila účinnosť zásady právoplatne rozsúdenej veci v oblasti štátnej pomoci. Zásada prednosti práva Únie bráni tomu, aby sa uplatňovaním zásady právoplatne rozsúdenej veci obmedzila výlučná právomoc Komisie, ktorá jej bola priznaná na základe ZFEÚ na posúdenie zlučiteľnosti štátnej pomoci. ( 45 ) Ďalej skutočnosť, že vnútroštátny súd vylúčil existenciu štátnej pomoci v súvislosti s určitým opatrením, nemôže brániť Komisii v tom, aby neskôr zistila, že príslušné opatrenie je neoprávnenou a nezlučiteľnou štátnou pomocou ( 46 ) . To platí aj v prípade rozsudku vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni ( 47 ) . Platí to aj v prípade, ak sa vnútroštátne pravidlá právoplatne rozsúdenej veci rozširujú na právne dôvody, ktoré mohli byť, ale neboli, uplatnené v súdnych konaniach ( 48 )

3. ÚLOHA KOMISIE

33. Cieľom systému predbežnej kontroly stanoveného v článku 108 ods. 3 ZFEÚ je zabezpečiť, aby bolo možné vykonať iba zlučiteľnú pomoc ( 49 ) . Na dosiahnutie tohto cieľa sa musí odložiť vykonávanie plánovanej pomoci, na ktorú sa nevzťahuje skupinová výnimka, až kým Komisia neprijme rozhodnutie o zlučiteľnosti pomoci s vnútorným trhom ( 50 )

3.1. Výlučná právomoc Komisie

34. Komisia vo všeobecnosti vykonáva svoju právomoc posudzovať zlučiteľnosť opatrení pomoci v dvoch krokoch. Komisia najprv posúdi to, či opatrenie možno považovať za štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ ( 51 ) , a potom preskúma, či je opatrenie zlučiteľné s vnútorným trhom. Prvý krok, ktorý pozostáva z posúdenia existencie pomoci, patrí do právomoci Komisie, ako aj vnútroštátnych súdov, keďže súdy môžu mať povinnosť zistiť, či sa na opatrenie nevzťahuje povinnosť zachovať existujúci stav ( 52 ) (pozri oddiely 4.2.1 a 4.2.2). Druhý krok, ktorý pozostáva z posúdenia zlučiteľnosti, je výlučnou právomocou Komisie. Posúdenie zlučiteľnosti musí byť zahrnuté v rozhodnutí ( 53 ) , ktoré podlieha preskúmaniu súdmi Únie ( 54 )

35. Komisia môže vyvodiť záver o zlučiteľnosti opatrenia s vnútorným trhom po predbežnom preskúmaní (keď nepochybuje o zlučiteľnosti opatrenia s vnútorným trhom) ( 55 ) alebo po formálnom vyšetrovacom konaní (keď v kontexte predbežného preskúmania pochybovala o zlučiteľnosti opatrenia s vnútorným trhom) ( 56 ) . Keď Komisia začne formálne vyšetrovacie konanie, prijme rozhodnutie, v ktorom predstaví svoje predbežné posúdenie povahy opatrenia a svoje pochybnosti o zlučiteľnosti opatrenia s vnútorným trhom (ďalej len „rozhodnutie o začatí konania“) ( 57 )

36. Výhradná právomoc Komisie posudzovať zlučiteľnosť štátnej pomoci môže obmedziť vnútroštátne súdy pri výkone ich právomoci pri uplatňovaní článku 107 ods. 1 a článku 108 ods. 3 ZFEÚ (pozri oddiel 4.1) ( 58 ) . To platí pre rozhodnutia o začatí konania, ktoré majú až do posúdenia zlučiteľnosti opatrenia určité právne dôsledky pre konania pred vnútroštátnymi súdmi (pozri oddiel 4.1.3).

37. Predchádzajúce konečné rozhodnutia Komisie sú pre vnútroštátne súdy záväzné a vnútroštátne súdy sa musia pridŕžať posúdenia Komisie, pokiaľ ide o existenciu pomoci ( 59 ) . Naopak, ak vnútroštátny súd rozhodne pred tým, ako Komisia vydá akékoľvek rozhodnutie, jeho rozhodnutie, aj keď má právnu silu právoplatne rozsúdenej veci, nemôže brániť Komisii, aby si v určitom okamihu uplatnila svoju výlučnú právomoc, ktorá jej bola priznaná na základe ZFEÚ (pozri oddiel 2.2.3) ( 60 )

3.2. Právomoc Komisie presadzovať pravidlá štátnej pomoci

38. Vo všeobecnosti platí, že na účely udelenia opravných prostriedkov z dôvodu porušenia pravidiel štátnej pomoci Komisia musí po tom, ako dospeje k záveru, že preskúmané opatrenie je neoprávnenou a nezlučiteľnou štátnou pomocou, prijať konečné rozhodnutie, ktorým sa uzavrie formálne vyšetrovacie konanie a nariadi vymoženie tejto pomoci (ďalej len „rozhodnutie o vymáhaní“) ( 61 )

39. Komisia si prijatím rokovacieho poriadku v oblasti štátnej pomoci kodifikovala svoje právomoci na presadzovanie práva ( 62 ) . Podľa článku 16 procesného nariadenia Komisia musí nariadiť vymáhanie neoprávnenej a nezlučiteľnej pomoci prijatím rozhodnutia. Keď Komisia v rozhodnutí uvedie, že opatrenie pomoci je neoprávnené a nezlučiteľné s vnútorným trhom, nemá diskrečnú právomoc a musí nariadiť vymoženie pomoci ( 63 ) , pokiaľ to nie je v rozpore so všeobecnou zásadou práva Únie ( 64 ) . Okrem toho sa na právomoc Komisie nariadiť vymoženie pomoci vzťahuje 10-ročná premlčacia lehota odo dňa udelenia neoprávnenej pomoci príjemcovi ( 65 )

40. V niektorých prípadoch môže Komisia na základe článku 13 procesného nariadenia prijať podľa vlastného uváženia predbežné opatrenia, kým nedokončí posudzovanie zlučiteľnosti. Komisia môže predovšetkým vydať príkaz na pozastavenie alebo vymoženie pomoci, a to pokiaľ je splnených niekoľko podmienok ( 66 ) . Cieľom týchto opatrení je obmedziť škody v súvislosti s vykonávaním pomoci, ktorá je v rozpore s notifikačnou povinnosťou a povinnosťou zachovať existujúci stav ( 67 )

4. ÚLOHA VNÚTROŠTÁTNYCH SÚDOV

41. Zatiaľ čo Komisia musí preskúmať zlučiteľnosť opatrenia pomoci s vnútorným trhom, a to aj v prípadoch, keď zistila, že jej vykonávanie je v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ, hlavná úloha vnútroštátnych súdov je chrániť práva jednotlivcov, ktorí čelia takémuto porušeniu ( 68 )

42. Vnútroštátne súdy sú zodpovedné za poskytovanie účinnej súdnej ochrany tretím stranám ( 69 ) . Ich prínos v rámci systému kontroly štátnej pomoci je potrebný predovšetkým v prípadoch poskytnutia neoprávnenej pomoci, a to keď v súvislosti s týmto opatrením neexistuje rozhodnutie Komisie alebo kým sa takéto rozhodnutie neprijme, ako aj v prípadoch poskytnutia eventuálne zlučiteľnej pomoci v rozpore s povinnosťou zachovať existujúci stav ( 70 )

4.1. Vymedzenie právomocí vnútroštátnych súdov pri uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci

43. Vnútroštátne súdy majú právomoc vykladať a uplatňovať článok 107 ods. 1 a článok 108 ods. 3 ZFEÚ. Keď si vnútroštátne súdy uplatňujú svoju právomoc posudzovať existenciu štátnej pomoci, sú najmä v prípade absencie rozhodnutia Komisie o tom istom opatrení ( 71 ) viazané len objektívnym pojmom štátnej pomoci ( 72 )

44. Komisia ďalej posudzuje existenciu štátnej pomoci, čo je zvyčajne prvý krok pred posudzovaním jej zlučiteľnosti. A preto akékoľvek konania pred Komisiou, a to pred konaniami alebo po konaniach pred vnútroštátnymi súdmi, môžu ovplyvniť konania na súdoch ( 73 ) , ako sa to vysvetľuje v oddieloch 4.1.1 až 4.1.3.

4.1.1. Na základe rozhodnutia prijatého Komisiou

45. Vnútroštátne súdy nesmú prijať rozhodnutia, ktoré sú v rozpore s rozhodnutím Komisie ( 74 ) , a musia sa preto riadiť posúdením Komisie o existencii štátnej pomoci. Vnútroštátne súdy ďalej nemajú žiadnu právomoc vyhlásiť rozhodnutie Komisie za neplatné ( 75 ) . Iba súdy Únie majú túto právomoc, a to na základe článku 263 ZFEÚ ( 76 )

46. Ak má vnútroštátny súd pochybnosti o výklade alebo platnosti rozhodnutia Komisie, tento súd môže požiadať Komisiu o objasnenie (pozri oddiel 5.1) alebo v závislosti od situácie môže alebo musí ( 77 ) položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku v súlade s článkom 267 ZFEÚ ( 78 )

4.1.1.1. Na základe rozhodnutia Komisie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za zlučiteľnú

47. posteriori vykonávacích aktov, ktoré boli prijaté v rozpore s povinnosťou zachovať existujúci stav stanovenou v ZFEÚ Konečné rozhodnutie Komisie, v ktorom sa uznáva zlučiteľnosť neoprávnenej pomoci po tom, ako bola poskytnutá, nie je legalizáciou avykonávacích aktov, ktoré boli prijaté v rozpore s povinnosťou zachovať existujúci stav stanovenou v ZFEÚ ( 79 )

48. V tejto súvislosti musia vnútroštátne súdy jednotlivcom zabezpečiť, že budú vyvodené všetky dôsledky ( 80 ) vyplývajúce z porušenia povinnosti zachovať existujúci stav, a to aj nariadením vymoženia úrokov za obdobie neoprávnenosti v súlade s ich vnútroštátnym právom ( 81 )

49. Z toho vyplýva, že keď tretia strana žiada vnútroštátny súd o zrušenie výhod spojených s predčasným vykonávaním pomoci, súd by mal vyhovieť jej žalobe, a to aj keď Komisia už vyhlásila dotknutú pomoc za zlučiteľnú. V prípade akéhokoľvek iného výkladu by mohli členské štáty ignorovať ustanovenia ZFEÚ a zbavili by ich tak účinnosti ( 82 )

4.1.1.2. Na základe rozhodnutia Komisie o začatí konania

50. Situácia je však odlišná, keď Komisia iba začala vyšetrovacie konanie podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ v súvislosti s opatrením pomoci, v prípade ktorého sa začalo konanie na vnútroštátnom súde. Komisia v rozhodnutí o začatí konania v podstate vyjadruje pochybnosti o tom, či je opatrenie pomoci zlučiteľné s vnútorným trhom. Hoci tieto pochybnosti sa zvyčajne týkajú zlučiteľnosti pomoci, posudzovanie existencie pomoci má predbežný charakter a vyplýva z prvého preskúmania dotknutého opatrenia ( 83 )

51. Vnútroštátne súdy musia v súlade s článkom 4 ods. 3 ZEÚ zohľadniť právnu situáciu vyplývajúcu z prebiehajúcich konaní pred Komisiou, a to aj keď je len dočasná.

52. To znamená, že kým prebieha vyšetrovacie konanie, vnútroštátne súdy musia vyvodiť právne dôsledky zo samotného rozhodnutia o začatí konania. Po prijatí rozhodnutia o začatí konania sa vnútroštátny súd nemôže domnievať, že dané opatrenie nepredstavuje pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, inak by bola ohrozená účinnosť článku 108 ods. 3 ZFEÚ ( 84 )

53. Povinnosťou vnútroštátnych súdov je na tento účel prijať všetky príslušné opatrenia na riešenie potenciálneho porušenia povinnosti zachovať existujúci stav. Vnútroštátne súdy môžu rozhodnúť o pozastavení vykonávania dotknutého opatrenia a nariadiť, aby sa už vyplatené sumy vrátili. Môžu takisto rozhodnúť o nariadení iných predbežných opatrení na ochranu záujmov dotknutých strán, ako aj účinnosti rozhodnutia Komisie o začatí konania ( 85 )

54. Vnútroštátne súdy okrem toho nemôžu jednoducho prerušiť konanie, kým Komisia neprijme konečné rozhodnutie ( 86 ) , keďže by to znamenalo zachovanie výhody na trhu napriek potenciálnemu porušeniu povinnosti zachovať existujúci stav.

55. Rovnaké obmedzenia môžu platiť pre vnútroštátne súdy, ak súdy Únie zrušia konečné rozhodnutie Komisie ( 87 ) buď rozsudkom, proti ktorému sa možno odvolať, alebo právoplatným rozsudkom, pretože Komisia nie je povinná začať konanie od začiatku, ale môže pokračovať od okamihu, keď došlo k neoprávnenosti ( 88 ) . Rozhodnutie o začatí konania preto môže zostať v platnosti, kým Komisia neprijme nové konečné rozhodnutie. Za týchto okolností sú teda vnútroštátne súdy povinné zabezpečiť dodržiavanie povinnosti zachovať existujúci stav vyplývajúcej zo začatia formálneho konania, napríklad zabrániť vráteniu vymoženej pomoci.

4.2. Právomoci vnútroštátnych súdov

56. Ako sa uvádza v bodoch 11 až 13, vnútroštátne súdy musia určiť, či štátna pomoc bola poskytnutá v súlade s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ, a to v medziach stanovených výlučnou právomocou Komisie posudzovať zlučiteľnosť pomoci a prípadnými predchádzajúcimi rozhodnutiami Komisie o rovnakom opatrení.

57. Vnútroštátne súdy vykonajú posúdenie v dvoch krokoch: najprv posúdia povahu opatrenia, aby zistili, či ho možno považovať za štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a potom, ak vnútroštátne súdy zistia, že opatrenie je štátnou pomocou, musia stanoviť, či sa na opatrenie vzťahuje povinnosť zachovať existujúci stav. Ak vnútroštátne súdy zistia porušenie povinnosti zachovať existujúci stav, musia prijať vhodné opravné prostriedky, aby ochránili práva jednotlivcov dotknutých týmto porušením.

4.2.1. Posudzovanie existencie pomoci

58. Súdy Únie potvrdili, že vnútroštátne súdy majú rovnako ako Komisia právomoc poskytovať výklad pojmu štátna pomoc ( 89 )

59. V snahe zistiť existenciu štátnej pomoci je často potrebné posúdiť niekoľko zložitých otázok (pozri bod 14). Komisia vo svojom oznámení o pojme štátna pomoc, ako sa uvádza v článku 107 ods. 1 ZFEÚ ( 90 ) , vydala podrobné usmernenie, ktoré môže poskytnúť pomoc vnútroštátnym súdom.

60. Ak vzniknú pochybnosti o existencii prvkov štátnej pomoci, vnútroštátne súdy môžu požiadať Komisiu o poskytnutie stanoviska (pozri oddiel 5.1.1.2). Vnútroštátne súdy majú ďalej možnosť alebo povinnosť postúpiť vec Súdnemu dvoru na prejudiciálne rozhodnutie v zmysle článku 267 ZFEÚ.

4.2.2. Posudzovanie možného porušenia povinnosti zachovať existujúci stav

61. V súvislosti s posudzovaním toho, či sa na opatrenie pomoci vzťahuje povinnosť zachovať existujúci stav, musia vnútroštátne súdy zvážiť, či opatrenie patrí medzi jednu z výnimiek z notifikačnej povinnosti (pozri oddiel 1.2). Vnútroštátne súdy predovšetkým hodnotia, či dotknuté opatrenie spĺňa kritériá stanovené v nariadení o skupinových výnimkách alebo predstavuje existujúcu pomoc.

62. Ak opatrenie spĺňa všetky kritériá stanovené v nariadení o skupinových výnimkách, je oslobodené od notifikačnej povinnosti vo vzťahu ku Komisii a považuje sa za zlučiteľné s vnútorným trhom.

63. Existujúca pomoc nepodlieha notifikačnej povinnosti členských štátov podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ, ale podlieha inému systému preskúmania zo strany Komisie podľa článku 108 ods. 1 ZFEÚ. Zmeny existujúcej pomoci v zmysle článku 1 písm. c) procesného nariadenia však nepatria pod pojem existujúca pomoc.

4.2.2.1. Uplatňovanie podmienok nariadení o skupinových výnimkách

64. Členské štáty si môžu byť isté, že opatrenie je oslobodené od notifikačnej povinnosti, ak spĺňa všeobecné a osobitné podmienky stanovené v nariadeniach o skupinových výnimkách. Ak však členský štát vykonáva opatrenie pomoci, ktoré nespĺňa všetky podmienky príslušnej skupinovej výnimky, a to bez predchádzajúcej notifikácie Komisii, vykonávanie tejto pomoci je neoprávnené.

65. Notifikačná povinnosť a povinnosť zachovať existujúci stav vyplývajúce zo ZFEÚ sú záväzné nielen pre vnútroštátne súdy, ale aj pre všetky správne orgány členských štátov ( 91 )

66. Keď vnútroštátne súdy posudzujú, či sa opatrenie štátnej pomoci vykonáva oprávnene, musia si overiť, či sa dodržali podmienky nariadenia o skupinových výnimkách, aby mohli stanoviť, že opatrenie bolo oslobodené od notifikačnej povinnosti. Súdny dvor vymedzil rozsah právomocí vnútroštátnych súdov pri rozhodovaní o tom, či sa správne uplatnili podmienky všeobecného nariadenia o skupinových výnimkách ( 92 ) , čiže do akej miery môžu vnútroštátne súdy vykladať jeho ustanovenia.

67. Prijatie nariadení o skupinových výnimkách neznamená prenesenie posudzovania zlučiteľnosti štátnej pomoci s vnútorným trhom na členské štáty. To naďalej ostáva vo výlučnej právomoci Komisie ( 93 ) . Vnútroštátne súdy sú však povinné overiť, či vnútroštátne orgány poskytli pomoc, ktorá je v plnom súlade so všeobecnými a osobitnými podmienkami uplatniteľného nariadenia o skupinových výnimkách, ktoré treba vykladať striktne ( 94 )

68. Ak sa pomoc vykonáva v zmysle nariadenia o skupinových výnimkách bez splnenia všetkých príslušných podmienok, nemôže mať príjemca tejto pomoci v danom čase legitímnu dôveru v zákonnosť jej poskytnutia ( 95 ) . Dôvodom je, že vnútroštátne orgány nemajú právomoc prijímať konečné rozhodnutia konštatujúce, že neexistuje povinnosť notifikovať pomoc ( 96 )

4.2.2.2. Existujúca pomoc

69. Ako sa uvádza v bode (63), na rozdiel od novej pomoci existujúca pomoc nepodlieha notifikačnej povinnosti. Komisia má výlučnú právomoc posúdiť, či existujúca pomoc je stále zlučiteľná s vnútorným trhom, a navrhnúť vhodné opatrenia, pokiaľ danú schému už nepovažuje za zlučiteľnú. Pri vykonávaní pravidiel štátnej pomoci sa úloha vnútroštátnych súdov obmedzuje na posudzovanie toho, či opatrenie pomoci predstavuje existujúcu pomoc v zmysle článku 108 ods. 1 ZFEÚ. Ak opatrenie predstavuje existujúcu pomoc, nie je žiadna pochybnosť o porušení článku 108 ods. 3 ZFEÚ, ktoré má vnútroštátny súd napraviť.

70. V zmluvách sa nestanovujú žiadne usmernenia, pokiaľ ide o kvalifikáciu opatrení pomoci ako existujúcej pomoci. Okolnosti, za akých možno pomoc považovať za existujúcu, sa vymedzujú v ustanoveniach procesného nariadenia ( 97 ) . Procesné nariadenie však neobsahuje žiadne ustanovenia týkajúce sa právomocí a povinností vnútroštátnych súdov, ktoré sa naďalej riadia ustanoveniami ZFEÚ v zmysle výkladu Súdneho dvora ( 98 )

4.2.3. Ochrana práv jednotlivcov dotknutých porušením povinnosti zachovať existujúci stav

71. Vnútroštátne súdy môžu na ochranu práv jednotlivcov pred neoprávneným vykonávaním štátnej pomoci prijať rôzne druhy opravných prostriedkov v závislosti od situácie. Napríklad môžu pozastaviť alebo ukončiť vykonávanie opatrenia (oddiel 4.2.3.1), vydať príkaz na vymáhanie vyplatených súm (oddiel 4.2.3.2) alebo prijať rôzne prechodné opatrenia na inú ochranu záujmov dotknutých strán (oddiel 4.2.3.3) ( 99 ) . Napokon sa od nich môže vyžadovať, aby rozhodli o náhrade škody, ktorú tretie strany utrpeli v dôsledku neoprávneného vykonávania štátnej pomoci (oddiel 4.2.3.4). V každom prípade vnútroštátne súdy musia poskytnúť jednotlivcom istotu, že prijmú všetky príslušné opatrenia v súlade so svojím vnútroštátnym právom, aby zmiernili následky porušenia článku 108 ods. 3 ZFEÚ ( 100 )

4.2.3.1. Pozastavenie alebo ukončenie vykonávania opatrenia

72. Ak vnútroštátny orgán ešte nevykonal opatrenie štátnej pomoci, ktoré bolo poskytnuté v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ, vnútroštátne súdy musia zabrániť takémuto vykonávaniu, a to buď jeho pozastavením, alebo ukončením. Takýto opravný prostriedok by mohol byť vhodný aj v prípadoch, keď opatrenie štátnej pomoci nadobudlo platnosť, ale pomoc ešte nebola vyplatená (úplne alebo čiastočne), bez ohľadu na potrebu ďalších opravných prostriedkov pre časť pomoci, ktorá už vyplatená bola.

73. V práve Únie sa nestanovujú žiadne osobitné dôsledky, ktoré by museli vnútroštátne súdy povinne vyvodiť vo vzťahu k platnosti aktov, na základe ktorých sa poskytuje neoprávnená štátna pomoc. Vyžaduje sa v ňom len to, aby prijali účinné opatrenia s cieľom zabrániť vyplateniu neoprávnenej pomoci príjemcovi. Podľa vnútroštátneho práva však môžu nastať situácie, keď sa môže pozastaviť neoprávnené vykonávanie opatrenia zrušením aktu, na základe ktorého sa poskytuje pomoc ( 101 )

74. V súlade s tým môžu vnútroštátne súdy vyhlásiť za neplatnú zmluvu, na základe ktorej sa pomoc poskytuje, zrušiť rozhodnutie orgánov členského štátu, na základe ktorého sa pomoc poskytuje, alebo pozastaviť jeho vykonávanie (napríklad keď sa pomoc poskytuje vo forme prístupu k zariadeniu alebo službe).

75. Ak sa pomoc poskytuje v splátkach, vnútroštátne súdy by mali vydať príkaz na pozastavenie budúcich platieb.

4.2.3.2. Vymáhanie

76. Ak sa neoprávnená pomoc už vyplatila príjemcovi, vnútroštátne súdy musia v zásade a v prípade absencie rozhodnutia Komisie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za zlučiteľnú, nariadiť vymoženie plnej výšky neoprávnene vyplatenej sumy ( 102 ) . Odobratie pomoci prostredníctvom jej vymoženia je logickým dôsledkom jej neoprávnenosti ( 103 )

77. Aby sa obnovil stav, ktorý existoval pred poskytnutím pomoci, vnútroštátne súdy musia úplne zrušiť výhodu, ktorá bola neoprávnene poskytnutá príjemcovi. Táto výhoda zahŕňa samotnú pomoc (ďalej len „istina pomoci“), ako aj neplatenie úrokov, ktoré by bol podnik zaplatil, keby si bol musel požičať sumu dotknutej pomoci na trhu počas trvania obdobia neoprávnenosti, čo vedie k zlepšeniu jeho konkurenčného postavenia počas obdobia neoprávnenosti (ďalej len „úrok za obdobie neoprávnenosti“) ( 104 ) . Vnútroštátne súdy musia preto nariadiť vrátenie istiny pomoci, ako aj úrokov za obdobie neoprávnenosti.

78. Ak sa vedú konania súbežne pred vnútroštátnym súdom a Komisiou a ak Komisia vyhlási pomoc za nezlučiteľnú, vnútroštátny súd by mal z toho vyvodiť príslušné dôsledky podľa vnútroštátnych pravidiel, ktoré upravujú výkon rozhodnutí o vymáhaní ( 105 )

79. Ako sa uvádza v bode (48), ak Komisia vyhlási pomoc za zlučiteľnú, na základe práva Únie sa od členských štátov vyžaduje vymáhanie úrokov iba za obdobie neoprávnenosti ( 106 ) , ktoré sa počíta od vyplatenia pomoci po vyhlásenie o jej zlučiteľnosti.

80. Ak sa rozhodnutie Komisie, ktorým sa opatrenie vyhlasuje za zlučiteľné, vyhlási za neplatné, toto opatrenie nemožno považovať za schválené Komisiou a jeho vykonávanie sa považuje za neoprávnené ( 107 ) . V takom prípade príjemca nemá nárok odvolať sa na akékoľvek oprávnené očakávanie, pokiaľ ide o oprávnenosť pomoci, pretože bola podaná žaloba o neplatnosť kladného rozhodnutia ( 108 )

81. Na vypočítanie úroku za obdobie neoprávnenosti sa pri vymáhaní neoprávnenej pomoci členským štátom v prípade absencie rozhodnutia Komisie o vymáhaní neuplatňuje ani článok 16 ods. 2 procesného nariadenia, ani články 9 a 11 nariadenia Komisie (ES) č. 794/2004 ( 109 ) . V takýchto prípadoch musia preto orgány dotknutého členského štátu vypočítať úrok za obdobie neoprávnenosti v súlade s príslušnými právnymi predpismi vnútroštátneho práva, pokiaľ sú splnené dve podmienky. Po prvé tieto právne predpisy musia byť v súlade so zásadami rovnocennosti a praktického účinku (pozri oddiel 2.2) a po druhé úrok za obdobie neoprávnenosti sa musí vypočítať minimálne na základe sadzby rovnajúcej sa sadzbe, ktorá by sa uplatnila na príjemcu, keby si musel v danom období požičať sumu dotknutej pomoci na trhu ( 110 )

82. Pokiaľ ide o premlčaciu lehotu, ktorá sa vzťahuje na právomoc vnútroštátnych súdov nariadiť vymáhanie, súdy Únie rozhodli, že desaťročná premlčacia lehota stanovená v procesnom nariadení sa vzťahuje len na Komisiu ( 111 ) . Pokiaľ sa vo vnútroštátnych konaniach stanovuje dlhšia premlčacia lehota, vnútroštátny sudca musí nariadiť vymáhanie pomoci poskytnutej v rozpore s povinnosťou zachovať existujúci stav aj po tom, ako uplynie premlčacia lehota stanovená pre Komisiu. Vnútroštátne premlčacie lehoty kratšie ako 10 rokov sú takisto záväzné pre vnútroštátne súdy, pokiaľ neexistuje rozhodnutie Komisie o vymáhaní ( 112 ) . Keď Komisia prijme rozhodnutie o vymáhaní, členské štáty nemôžu odôvodňovať nevykonávanie tohto rozhodnutia na základe požiadaviek vnútroštátneho práva, akými sú napríklad vnútroštátne premlčacie lehoty ( 113 )

4.2.3.3. Predbežné opatrenia

83. Vnútroštátne súdy musia ako súčasť svojich povinností podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ prijať predbežné opatrenia tam, kde je to vhodné na ochranu práv jednotlivcov a priameho účinku článku 108 ods. 3 ZFEÚ ( 114 ) . Vnútroštátne súdy prijmú tieto opatrenia, ktorých cieľom je predbežne odstrániť protisúťažné účinky pomoci ( 115 ) , a to v súlade s ich vnútroštátnym právom, pokiaľ sú splnené zásady rovnocennosti a účinnosti (oddiel 2.2).

84. Vnútroštátne súdy sa môžu rozhodnúť prijať predbežné opatrenia, ak už bola pravdepodobne neoprávnená pomoc vyplatená ( 116 ) alebo má byť vyplatená. V prvom prípade môžu vnútroštátne súdy nariadiť buď vrátenie pomoci s úrokom za obdobie neoprávnenosti, alebo dočasný prevod pomoci vrátane úrokov za obdobie medzi vykonávaním pomoci a jej prevodom na blokovaný účet. Vďaka týmto možnostiam sa zabezpečí, že príjemca už ďalej nebude čerpať výhody spojené s pravdepodobne neoprávnenou pomocou. Ak existuje riziko bezprostredného vyplatenia pomoci, súd môže vydať predbežné opatrenie zakazujúce vyplatenie pravdepodobne neoprávnenej pomoci až do vyriešenia predmetu konania ( 117 )

85. Prebiehajúce vyšetrovanie Komisie nezbavuje vnútroštátny súd povinnosti chrániť práva jednotlivcov podľa článku 108 ods. 3 ( 118 ) . Vnútroštátny súd môže preto prijať príslušné predbežné opatrenia na riešenie následkov možného porušenia povinnosti zachovať existujúci stav.

86. Vnútroštátne súdy sú povinné prijať predbežné opatrenia, ak sú splnené tieto podmienky: a) neexistujú pochybnosti o existencii štátnej pomoci; b) pomoc má byť alebo bola vykonaná a c) nezistili sa žiadne výnimočné okolnosti, za ktorých by bolo vylúčené jej vymáhanie ( 119 )

4.2.3.4. Žaloba o náhradu škody

87. V rámci úlohy vnútroštátnych súdov podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ sa od nich môže ďalej vyžadovať, aby rozhodovali o nárokoch na náhradu škody spôsobenej tretím stranám neoprávnenou štátnou pomocou. V prípade úspechu majú navrhovatelia na základe týchto nárokov právo na priame finančné odškodnenie za utrpenú stratu.

88. Súdny dvor opakovane rozhodol, že dotknuté tretie strany môžu podať žalobu o náhradu škody na vnútroštátne súdy, a to v súlade s vnútroštátnym právom ( 120 ) , ktorá by mala byť v súlade so zásadami rovnocennosti a účinnosti (pozri oddiel 2.2).

90. Prvé dve požiadavky stanovené v bode (89) sa vo všeobecnosti splnia v súvislosti s porušeniami článku 108 ods. 3 ZFEÚ. Súdny dvor potvrdil existenciu práv jednotlivcov podľa tohto ustanovenia a objasnil, že ochrana týchto práv je skutočnou úlohou vnútroštátnych súdov ( 126 )

91. Keďže orgány členského štátu majú v zásade povinnosť notifikovať opatrenia štátnej pomoci pred ich vykonávaním, porušenie článku 108 ods. 3 ZFEÚ bude vo väčšine prípadov postačujúce na preukázanie závažného porušenia v zmysle judikatúry súdov Únie. V prípade poskytnutia štátnej pomoci nemôžu orgány členského štátu za normálnych okolností tvrdiť, že nevedeli o povinnosti zachovať existujúci stav, keďže existuje dostatočná judikatúra a usmernenia Komisie o uplatňovaní článku 107 ods. 1 a článku 108 ods. 3 ZFEÚ. V prípade pochybností môžu členské štáty z dôvodu právnej istoty vždy opatrenie notifikovať Komisii pred jeho vykonaním ( 127 )

92. Tretia požiadavka stanovená v bode (89), že porušením práva Únie musí byť navrhovateľovi spôsobená skutočná a určitá finančná škoda, môže byť splnená rôznymi spôsobmi. V štúdii o presadzovaní sa poukázalo na to, že vnútroštátne súdy zriedka uznali nárok na náhradu škody, pričom sa uviedlo, že najväčšiu prekážku pre navrhovateľov predstavuje vyčíslenie škody a zistenie príčinnej súvislosti medzi ujmou a neoprávnenou pomocou ( 128 )

93. Navrhovatelia často tvrdia, že pomoc im priamo spôsobila stratu zisku. V prípade konfrontácie s takýmito nárokmi by mali vnútroštátne súdy vziať do úvahy tieto aspekty: a) na základe právnych požiadaviek Únie na rovnocennosť a účinnosť nemožno z dôvodu vnútroštátnych právnych predpisov vylúčiť zodpovednosť členského štátu za ušlý zisk (129). Pokiaľ by vnútroštátne právo takéto vylúčenie obsahovalo, musel by vnútroštátny súd takéto ustanovenie ponechať neuplatnené, pokiaľ ide o žaloby o náhradu škody podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ; b) určenie skutočnej výšky ušlého zisku bude jednoduchšie, keď neoprávnená pomoc umožnila príjemcovi získať zmluvu alebo konkrétnu obchodnú príležitosť od navrhovateľa, pričom tá už bola príjemcom vykonaná; c) ak pomoc viedla len k strate trhového podielu, sú potrebné zložitejšie vyčíslenia škody. Jedným z možných spôsobov riešenia takýchto prípadov by mohlo byť porovnanie situácie so skutočným príjmom navrhovateľa (na základe výkazu zisku a strát) so situáciou s hypotetickým príjmom, ak by neoprávnená pomoc nebola poskytnutá (130); d) môžu sa vyskytnúť okolnosti, keď škoda, ktorú navrhovateľ utrpel, presahuje ušlý zisk. Môže sa tak stať vtedy, ak je navrhovateľ v dôsledku neoprávnenej pomoci nútený ukončiť podnikanie.

94. Vnútroštátne procesné pravidlá v niektorých prípadoch umožňujú vnútroštátnym súdom požiadať na účely stanovenia skutočnej výšky náhrady škody o stanovisko expertov. V takom prípade a za predpokladu, že sa dodrží zásada účinnosti ( 131 ) , je použitie takýchto odhadov možné takisto vo vzťahu k žalobám o náhradu škody podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ.

95. Možnosť požadovať náhradu škody je v zásade nezávislá od akéhokoľvek súbežného vyšetrovania Komisie týkajúceho sa toho istého opatrenia pomoci. Vnútroštátne súdy nie sú v prípade prebiehajúceho vyšetrovania Komisie zbavené svojej povinnosti chrániť práva jednotlivcov v zmysle článku 108 ods. 3 ZFEÚ ( 132 ) . Keďže navrhovatelia môžu byť schopní preukázať, že utrpeli stratu z dôvodu predčasného vykonania pomoci a konkrétnejšie v dôsledku neoprávneného časového zvýhodnenia príjemcu, nie sú úspešné žaloby o náhradu škody vylúčené ani v prípade, že Komisia už vyhlásila pomoc za zlučiteľnú pred rozhodnutím vnútroštátneho súdu ( 133 )

96. Súdny dvor pripomenul, že štátna pomoc má úplne inú právnu povahu ako náhrady škôd, ktoré by štátne orgány mali prípadne vyplatiť jednotlivcom ako náhradu za ujmu, ktorú im spôsobili (judikatúra vo veci Asteris) ( 134 ) . Keď však vnútroštátne súdy rozhodujú o kompenzáciách pre tretie strany za náklady, ktoré im vznikli v priamom dôsledku neoprávnenej pomoci, musia si dať pozor, aby neprijali rozhodnutia, ktorých účinkom bude udelenie pomoci ( 135 ) alebo zväčšenie okruhu príjemcov ( 136 )

97. Hoci jednotlivci môžu požiadať vnútroštátne súdy, aby nariadili vyplatenie náhrady škody, na ktorú majú podľa nich nárok, takéto konanie nemôže mať za následok obchádzanie účinného uplatňovania pravidiel EÚ o štátnej pomoci ( 137 ) . Najmä jednotlivci, ktorí môžu mať podľa vnútroštátneho práva nárok na získanie pomoci, ktorá nebola notifikovaná Komisii a schválená Komisiou, ale ktorí takúto pomoc nedostali, nemôžu požadovať náhradu škody zodpovedajúcu sume neprijatej pomoci, keďže by to predstavovalo nepriame udelenie neoprávnenej pomoci ( 138 ) . Z toho vyplýva, že judikatúra vo veci Asteris sa netýka prípadov, v ktorých žalobca žiada, aby mu vnútroštátny súd poskytol predchádzajúcu štátnu pomoc, ktorú žalobca z akýchkoľvek dôvodov nedostal ( 139 )

98. Príjemcovia neoprávnenej pomoci sa v niektorých prípadoch snažili žiadať náhradu škody od štátu po tom, ako im bolo nariadené vrátiť túto sumu. Títo príjemcovia väčšinou argumentovali údajným porušením ich oprávneného očakávania. Súdny dvor napriek tomu potvrdil, že príjemcovi nevzniká oprávnené očakávanie v prípade neoprávneného poskytnutia opatrenia, keďže príjemca by mal byť schopný posúdiť, či bol pri poskytnutí pomoci dodržaný správny postup ( 140 ) . Ich žiadosti by sa preto mali zamietnuť.

99. Hoci v judikatúre sa uznalo právo EÚ domáhať sa náhrady škody voči dotknutému členskému štátu tretími stranami, ktoré utrpeli straty v dôsledku neoprávneného vykonania pomoci, žaloby o náhradu škody proti príjemcom pomoci sú povolené, ale v rámci práva EÚ o štátnej pomoci sa nevyžadujú, pretože články 107 a 108 ZFEÚ neukladajú príjemcom žiadne priame povinnosti. Súdny dvor v rozsudku vo veci SFEI dospel k záveru, že keďže v článku 108 ods. 3 ZFEÚ sa neukladajú príjemcovi žiadne priame povinnosti, porušenie uvedeného článku nestačí na to, aby príjemcovi vznikla zodpovednosť ( 141 ) . Tým nie je dotknutá možnosť podať žalobu o náhradu škody proti príjemcovi v súlade s vnútroštátnym právom, napríklad na základe vnútroštátnych ustanovení, ktorými sa upravuje mimozmluvná zodpovednosť ( 142 )

5. SPOLUPRÁCA MEDZI KOMISIOU A VNÚTROŠTÁTNYMI SÚDMI

100. Komisia musí podporovať vnútroštátne súdy v plnení ich kľúčovej úlohy pri presadzovaní pravidiel štátnej pomoci podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ. Vnútroštátne súdy môžu naopak požiadať Komisiu o pomoc pri uplatňovaní týchto pravidiel v súvislosti s prebiehajúcim konaním. Úzka spolupráca medzi vnútroštátnymi súdmi a Komisiou prispieva k vyššej miere jednotnosti ( 143 ) a účinnosti pri uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci v rámci Únie.

5.1. Pomoc Komisie vnútroštátnym súdom

101. Pri poskytovaní podpory vnútroštátnym súdom musí Komisia dodržiavať svoju povinnosť zachovávať služobné tajomstvo a chrániť svoje vlastné fungovanie a nezávislosť ( 144 ) . Komisia sa zaviazala, že pri plnení svojej povinnosti voči vnútroštátnym súdom podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ ostane neutrálna a objektívna. Komisia môže požiadať vnútroštátne súdy o zaslanie potrebných informácií a dokumentov, aby im mohla poskytnúť požadovanú pomoc. Keď Komisia pomáha vnútroštátnym súdom, neslúži súkromným záujmom strán. Príspevok Komisie je totiž súčasťou jej povinnosti zabezpečiť správne vykonávanie pravidiel štátnej pomoci a chrániť verejný záujem ( 145 ) . Komisia preto nevypočuje žiadnu zo strán vnútroštátneho konania.

102. Pomoc podľa článku 29 procesného nariadenia sa ponúka vnútroštátnym súdom bez toho, aby tým bola dotknutá možnosť alebo povinnosť ( 146 ) vnútroštátnych súdov požiadať Súdny dvor o rozhodnutie v prejudiciálnom konaní ( 147 ) týkajúce sa výkladu alebo platnosti práva Únie v súlade s článkom 267 ZFEÚ ( 148 ) . Už však nie je možné spochybniť platnosť rozhodnutia Komisie pomocou návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prípade, ak navrhovateľ mohol bezpochyby napadnúť rozhodnutie Komisie pred súdmi Únie podľa článku 263 ZFEÚ, ale tak neurobil ( 149 )

5.1.1. Prostriedky spolupráce

103. V článku 29 procesného nariadenia sa kodifikujú tri prostriedky spolupráce medzi Komisiou a vnútroštátnymi súdmi. Tieto prostriedky spolupráce sa podrobnejšie vysvetľujú v oddieloch 5.1.1.1, 5.1.1.2 a 5.1.1.3 tohto oznámenia.

5.1.1.1. Poskytovanie informácií vnútroštátnym súdom

104. Podľa článku 29 procesného nariadenia môžu vnútroštátne súdy požiadať Komisiu o zaslanie informácii, ktoré má k dispozícii ( 150 )

105. Vnútroštátne súdy môžu požiadať Komisiu o poskytnutie informácií o konaní vo veci štátnej pomoci pred jeho začatím. Ide napríklad o informácie o tom: a) či pred Komisiou prebieha konanie týkajúce sa opatrenia štátnej pomoci; b) či členský štát riadne notifikoval určité opatrenie pomoci v súlade s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ; c) či Komisia začala formálne vyšetrovacie konanie a d) či Komisia už prijala rozhodnutie ( 151 )

106. Okrem toho môžu vnútroštátne súdy požiadať Komisiu o zaslanie dokumentov, ktoré má k dispozícii. To môže zahŕňať kópie existujúcich rozhodnutí Komisie, pokiaľ takéto rozhodnutia ešte neboli zverejnené na webovom sídle Komisie, faktické údaje, štatistiky, štúdie trhu a ekonomické analýzy.

107. Od Komisie sa na základe povinnosti lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ vyžaduje, aby poskytla vnútroštátnym súdom akékoľvek informácie, ktoré môžu potrebovať ( 152 ) . To zahŕňa aj informácie, na ktoré sa vzťahuje povinnosť dodržiavať služobné tajomstvo.

108. Pri poskytovaní informácií vnútroštátnym súdom musí Komisia dodržiavať záruky poskytnuté fyzickým a právnickým osobám podľa článku 339 ZFEÚ ( 153 ) . Podľa článku 339 ZFEÚ sa zakazuje členom, úradníkom a iným zamestnancom Komisie zverejňovať informácie, na ktoré sa vzťahuje povinnosť dodržiavať služobné tajomstvo. To môže zahŕňať dôverné informácie a obchodné tajomstvá.

109. Ak má Komisia v úmysle poskytnúť vnútroštátnemu súdu informácie, na ktoré sa vzťahuje služobné tajomstvo, požiada vnútroštátny súd, aby potvrdil, že zaručí ochranu týchto dôverných informácií a obchodných tajomstiev. Ak vnútroštátny súd poskytne takúto záruku (napr. s odvolaním sa na jej vnútroštátny právny základ), Komisia mu poskytne požadované informácie a vyznačí tie časti, na ktoré sa vzťahuje služobné tajomstvo, a preto by nemali byť zverejnené. Na druhej strane, ak vnútroštátny súd nemôže poskytnúť takúto záruku, Komisia dotknuté informácie neposkytne ( 154 )

110. Komisia takisto nemusí poskytnúť informácie vnútroštátnym súdom v ďalších situáciách. Komisia môže predovšetkým odmietnuť poskytnúť informácie súdu členského štátu, ak by takéto poskytnutie zasahovalo do fungovania a nezávislosti Únie. Tak by to bolo v prípade, že by zverejnenie ohrozovalo plnenie úloh zverených Komisii ( 155 ) (napríklad informácie týkajúce sa vnútorného rozhodovacieho procesu Komisie).

111. Aby Komisia zabezpečila efektívnu spoluprácu s vnútroštátnymi súdmi, snaží sa im poskytovať požadované informácie do jedného mesiaca od dátumu žiadosti. Ak Komisia potrebuje požiadať vnútroštátne súdy o ďalšie objasnenie v súvislosti s ich prvými žiadosťami alebo sa poradiť s tretími stranami, ktorých sa priamo dotýka poskytnutie informácií, jednomesačná lehota sa začína odznova vo chvíli, keď Komisia dostane objasnenie alebo ukončí konzultáciu ( 156 )

5.1.1.2. Zasielanie stanovísk k otázkam týkajúcim sa uplatňovania pravidiel štátnej pomoci

112. V článku 29 procesného nariadenia sa ďalej stanovuje možnosť vnútroštátnych súdov žiadať Komisiu o poskytnutie svojho stanoviska k otázkam týkajúcim sa uplatňovania pravidiel štátnej pomoci ( 157 )

113. Vnútroštátne súdy musia pri uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci vo veci, o ktorej rozhodujú, dodržiavať príslušné právne predpisy Únie a judikatúru súdov Únie. Bez toho, aby tým bola dotknutá konečná interpretácia zmlúv súdmi Únie, vnútroštátne súdy môžu hľadať usmernenie týkajúce sa uplatňovania pravidiel štátnej pomoci v rozhodovacej praxi Komisie, ako aj v príslušných oznámeniach a usmerneniach Komisie. Vnútroštátne súdy môžu ďalej hľadať usmernenie v súvislosti s predchádzajúcimi stanoviskami alebo pripomienkami Komisie zverejnenými na webovom sídle Komisie, ak rozhodujúce otázky obsahujú analogické prvky s tými, ktoré riešia iné vnútroštátne súdy ( 158 )

114. Môžu však nastať okolnosti, keď predchádzajúce rozhodnutia alebo stanoviská Komisie a oznámenia a usmernenia Komisie neposkytnú vnútroštátnym súdom dostatočné usmernenie. V súlade so zásadou lojálnej spolupráce zakotvenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ a vzhľadom na rozhodujúcu úlohu, ktorú vnútroštátne súdy zohrávajú pri presadzovaní pravidiel štátnej pomoci, Komisia poskytuje vnútroštátnym súdom príležitosť požiadať Komisiu o stanovisko k príslušným otázkam týkajúcim sa uplatňovania pravidiel štátnej pomoci ( 159 )

115. Žiadosti o takéto stanovisko Komisie sa môžu v zásade vzťahovať na všetky ekonomické, faktické alebo právne záležitosti týkajúce sa štátnej pomoci, ktoré vyplynú v kontexte vnútroštátneho konania. Vnútroštátne súdy sa môžu Komisie okrem iného opýtať: a) či určité opatrenie obsahuje prvky pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a ak áno, môžu požiadať o usmernenie, ako kvantifikovať výšku pomoci. Tieto žiadosti sa môžu týkať konkrétneho prvku štátnej pomoci podľa článku 107 ZFEÚ (a to pojmu podnik, existencie selektívnej výhody, pripísateľnosti opatrenia členskému štátu a zapojenia štátnych zdrojov, možného narušenia hospodárskej súťaže a vplyvu na obchod medzi členskými štátmi); b) či určité opatrenie pomoci spĺňa požiadavku nariadenia o skupinových výnimkách alebo požiadavku nariadenia de minimis, čo by znamenalo, že nie je potrebná predchádzajúca notifikácia Komisii, a povinnosť zachovať existujúci stav podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ sa neuplatňuje; c) či individuálna pomoc patrí pod schému pomoci, ktorá bola oznámená Komisii a na základe rozhodnutia Komisie vyhlásená za zlučiteľnú s vnútorným trhom alebo ktorá inak spĺňa podmienky existujúcej pomoci, a teda sa neuplatňuje povinnosť zachovať existujúci stav podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ; d) či existujú výnimočné okolnosti (160), ktoré by bránili vnútroštátnemu súdu nariadiť úplné vymoženie v zmysle práva Únie; e) aké sú zákonné predpoklady žalôb o náhradu škody podľa práva Únie a usmernenia, ako kvantifikovať vzniknutú škodu; f) ako vypočítať sumu pomoci, ktorá sa má vrátiť, a ako vypočítať úroky z vymáhania.

116. Vnútroštátne súdy nemajú právomoc posudzovať zlučiteľnosť opatrení pomoci na základe článku 107 ods. 2, článku 107 ods. 3, článku 106 ods. 2 a článku 93 ZFEÚ ( 161 ) . Preto Komisiu nemôžu žiadať o poskytnutie stanoviska k zlučiteľnosti určitých opatrení pomoci s vnútorným trhom. Vnútroštátne súdy sa však môžu spýtať Komisie, či už posudzuje zlučiteľnosť určitého opatrenia pomoci, ako sa to vysvetľuje v oddiele 5.1.1.1.

117. Komisia pri poskytovaní svojho stanoviska v súlade so zásadou lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ poskytne vnútroštátnemu súdu faktické informácie alebo požadované hospodárske alebo právne objasnenie. Na rozdiel od smerodajného výkladu práva Únie súdmi Únie stanovisko Komisie vnútroštátny súd právne nezaväzuje.

118. Komisia poskytne svoje stanovisko vnútroštátnym súdom v súlade s ich procesnými pravidlami a postupmi. Aby Komisia zabezpečila účinnú spoluprácu s vnútroštátnymi súdmi, bude sa usilovať o poskytnutie vyžiadaného stanoviska vnútroštátnemu súdu do štyroch mesiacov od dátumu žiadosti. Ak Komisia potrebuje požiadať vnútroštátny súd o ďalšie objasnenia týkajúce sa jeho žiadosti, táto štvormesačná lehota sa môže predĺžiť.

119. Vnútroštátne súdy musia chrániť práva jednotlivcov podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ, a to aj počas obdobia, keď Komisia pripravuje vyžiadané stanovisko. Ako sa uvádza vyššie ( 162 ) , povinnosť vnútroštátneho súdu chrániť práva jednotlivcov podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ, a to aj prostredníctvom predbežných opatrení, sa uplatňuje nezávisle od pripravovaného stanoviska Komisie.

5.1.1.3. Predkladanie pripomienok amicus curiae

120. Podľa článku 29 ods. 2 procesného nariadenia Komisia môže predložiť písomné pripomienky vnútroštátnym súdom, ktoré uplatňujú pravidlá štátnej pomoci. So súhlasom dotknutého vnútroštátneho súdu môže ďalej predložiť ústne pripomienky. Tieto pripomienky sú známe aj ako „pripomienky amicus curiae“. Komisia môže predložiť pripomienky amicus curiae z vlastného podnetu.

121. Vnútroštátne súdy alebo účastníci konania, o ktorom rozhoduje vnútroštátny súd, môžu v prípade, že ide o záležitosti štátnej pomoci, takisto požiadať Komisiu o poskytnutie pripomienok amicus curiae. Rozhodnutie zasiahnuť ako amicus curiae vo veci pred vnútroštátnym súdom je výlučnou výsadou Komisie a vykonáva ju v plnom rozsahu podľa vlastného uváženia. Komisia však o svojom zámere zasiahnuť ako amicus curiae informuje vnútroštátne súdy bezodkladne, aby im umožnila si dané konanie naplánovať.

122. amicus curiae v súvislosti s vnútroštátnymi súdnymi konaniami s cieľom zabezpečiť jednotné uplatňovanie článku 107 ods. 1 alebo článku 108 ods. 3 ZFEÚ Komisia predkladá pripomienkysúvislosti s vnútroštátnymi súdnymi konaniami s cieľom zabezpečiť jednotné uplatňovanie článku 107 ods. 1 alebo článku 108 ods. 3 ZFEÚ ( 163 ) . Komisia môže pri vyhodnocovaní potreby a vhodnosti svojho príspevku zobrať do úvahy okrem iného to: a) či sa očakáva, že vec bude mať význam aj mimo danej špecifickej veci (napríklad ak sa vec týka všeobecnej otázky štátnej pomoci); b) či pripomienky Komisie môžu prispieť k účinnosti presadzovania pravidiel štátnej pomoci dotknutými vnútroštátnymi súdmi; c) či sa vec týka novej podstatnej otázky, na ktorú sa nevzťahuje rozhodovacia prax Komisie ani oznámenia a usmernenia alebo d) či sa o veci rozhoduje na súde, proti ktorého rozsudku sa nemožno ďalej odvolať.

123. Komisia plne rešpektuje nezávislosť a fungovanie vnútroštátnych súdov. Pokiaľ ide o stanoviská Komisie uvedené v oddiele 5.1.1.2, pripomienky amicus curiae nie sú záväzné pre vnútroštátny súd rozhodujúci vo veci, v ktorej zasiahla Komisia. Komisia pred predložením svojich pripomienok amicus curiae z vlastného podnetu informuje dotknutý členský štát zaslaním listu jeho stálemu zastúpeniu pri Únii.

124. Aby mohla Komisia predložiť užitočné pripomienky, môže požiadať príslušný vnútroštátny súd, aby jej poskytol dokumenty, ktoré má k dispozícii a ktoré sú potrebné na posúdenie záležitosti Komisiou. Komisia použije tieto dokumenty iba na účel prípravy svojich pripomienok.

125. V procesnom nariadení sa nestanovuje procesný rámec na predkladanie pripomienok amicus curiae . Komisia preto predloží svoje pripomienky v súlade s procesnými pravidlami a postupmi členských štátov vrátane tých, ktoré chránia práva strán. Ak si členský štát ešte nevytvoril príslušný procesný rámec, vnútroštátny súd určí, ktoré procesné pravidlá sa majú dodržiavať pri predkladaní pripomienok amicus curiae vo veci, o ktorej rozhoduje, majúc na pamäti, že predkladanie týchto pripomienok vychádza z článku 29 procesného nariadenia.

126. Vo vnútroštátnom procesnom rámci by sa mali dodržiavať zásady stanovené v oddiele 2.2 tohto oznámenia. To znamená, že na základe vnútroštátneho procesného rámca na predkladanie pripomienok k otázkam týkajúcim sa uplatňovania článku 107 ods. 1 a článku 108 ods. 3 ZFEÚ nemôže byť predkladanie týchto pripomienok a) nadmerne zložité alebo prakticky nemožné (v súlade so zásadou praktického účinku) a b) zložitejšie ako predkladanie pripomienok v súdnom konaní, v ktorom sa uplatňuje rovnocenné vnútroštátne právo (podľa zásady rovnocennosti).

5.1.2. Jednotné kontaktné miesto a zverejňovanie stanovísk a pripomienok amicus curiae.

127. Na účely účinnejšej spolupráce a komunikácie s vnútroštátnymi súdmi Komisia vytvorila jednotné kontaktné miesto, na ktoré sa môžu vnútroštátne súdy alebo strany obrátiť so svojimi žiadosťami: European Commission Directorate General for Competition COMP Amicus State Aid 1049 Bruxelles/Brussel BELGIQUE/BELGIË Telefón +32 22976271 Fax +32 22953584 E-mail: COMP-AMICUS-STATE-AID@ec.europa.eu

128. Komisia vyzýva vnútroštátne súdy, aby naďalej využívali jednotné kontaktné miesto pri poskytovaní akýchkoľvek informácií Komisii alebo pri predkladaní žiadostí v súlade s oddielom 5.1.1 tohto oznámenia. Vnútroštátne súdy môžu zaslať svoje stanoviská v ktoromkoľvek z 24 úradných jazykov Únie ( 164 )

129. Komisia vo svojej výročnej správe o politike hospodárskej súťaže informuje o svojej spolupráci s vnútroštátnymi súdmi. Svoje stanoviská a pripomienky v súvislosti so zásahmi amicus curiae zverejní aj na svojom webovom sídle.

130. Pri predkladaní stanovísk alebo pripomienok amicus curiae Komisia požiada vnútroštátne súdy o súhlas s ich zverejnením. Vďaka tomu môže Komisia zverejniť na svojom webovom sídle stanoviská a pripomienky amicus curiae predložené Komisiou, ako aj rozsudky, ak sú k dispozícii, dotknutého vnútroštátneho súdu.

5.2. Pomoc vnútroštátnych súdov Komisii

131. Z povinnosti lojálnej spolupráce, ktorá je zakotvená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, ďalej vyplýva, že členské štáty vrátane ich súdnych orgánov musia pomáhať inštitúciám Únie pri dosahovaní cieľov Únie.

132. Aby sa zabezpečilo účinné presadzovanie pravidiel štátnej pomoci, je potrebné, aby vnútroštátne súdy bezodkladne poskytli Komisii kópiu akéhokoľvek písomného rozsudku, ktorý vydali po tom, ako im Komisia poskytla informácie alebo stanovisko alebo im predložila svoje pripomienky amicus curiae . To umožní Komisii dozvedieť sa včas o veciach, pri ktorých môže byť vhodné predložiť pripomienky, ak jedna zo strán podá odvolanie proti rozsudku. Vnútroštátne súdy pri odosielaní rozsudku oznámia Komisii, či dávajú súhlas na zverejnenie rozsudku na webovom sídle Komisie.

133. Aby sa pravidlá štátnej pomoci uplatňovali účinnejšie a jednotne, Komisia vyzýva členské štáty, aby vytvorili koordinačné miesta pre vnútroštátnych sudcov, ktorí sa zaoberajú otázkami štátnej pomoci. Tieto koordinačné miesta by sa mali zhodovať s administratívnou štruktúrou členských štátov a mali by rešpektovať nezávislosť súdneho orgánu. Komisia ďalej zastáva názor, že vytvorenie formálnych a neformálnych sietí sudcov, ktorí sa zaoberajú otázkami štátnej pomoci, či už na vnútroštátnej úrovni, alebo európskej úrovni, môže byť dôležité najmä z hľadiska výmeny poznatkov. Vďaka ústredným koordinačným miestam a sieťam sudcov si môžu vnútroštátni sudcovia vymieňať najlepšie postupy v oblasti štátnej pomoci a uľahčiť tak poskytovanie informácií Komisiou v súvislosti s novým vývojom v oblasti politiky štátnej pomoci, a to napríklad prostredníctvom kurzov odbornej prípravy a informačných bulletinov.

6. DÔSLEDKY NEVYKONANIA PRAVIDIEL ŠTÁTNEJ POMOCI A ROZHODNUTÍ O ŠTÁTNEJ POMOCI

134. Ako sa uvádza v oddieloch 4.2.1 a 4.2.2 tohto oznámenia, vnútroštátne súdy môžu byť vyzvané, aby vo svojich vnútroštátnych právnych systémoch priamo uplatňovali ustanovenia článku 107 ods. 1 a článku 108 ods. 3 ZFEÚ. Ak vnútroštátne súdy poskytnú na základe svojho rozhodnutia novú pomoc v rozpore s povinnosťou zachovať existujúci stav, Komisia môže začať vyšetrovacie konanie podľa článku 12 procesného nariadenia, aby posúdila zlučiteľnosť neoprávnenej štátnej pomoci s vnútorným trhom. Okrem toho, ak vnútroštátne súdy nezabezpečia dodržiavanie povinností vyplývajúcich z rozhodnutia Komisie o vymáhaní alebo zo zmlúv ( 165 ) , Komisia môže proti príslušnému členskému štátu začať konanie o nesplnení povinnosti.

135. Vnútroštátne súdy ako orgány členských štátov sa vyzývajú na to, aby prijali vhodné opatrenia v snahe zabezpečiť účinné vykonanie rozhodnutí o vymáhaní. Dôsledky nevykonania rozhodnutí Komisie o vymáhaní členskými štátmi sa uvádzajú v oznámení o vymáhaní ( 166 )

136. Vnútroštátne súdy musia ďalej chrániť práva jednotlivcov dotknutých možným porušením povinnosti zachovať existujúci stav ( 167 ) . Ako sa uvádza v oddiele 6.2 tohto oznámenia, členské štáty vrátane ich vnútroštátnych súdov, ktoré nechránia tieto práva, si neplnia svoje záväzky podľa práva Únie ( 168 )

6.1. Konania pred Komisiou v súvislosti s neoprávnenou pomocou

137. Vnútroštátne súdy môžu priamo porušiť článok 108 ods. 3 ZFEÚ, ak v kontexte svojich konaní poskytnú novú pomoc. Môže sa tak stať, ak vnútroštátny súd vydá rozsudok, ktorý má dosah na vykonávanie aktu, na základe ktorého sa poskytuje štátna pomoc. To je, napríklad, v prípade, ak má výklad zmluvy alebo rozhodnutia, na základe ktorého sa pomoc poskytuje, vplyv na predĺženie pôvodnej doby trvania opatrenia pomoci ( 169 )

138. V dôsledku toho musia vnútroštátne súdy dodržiavať článok 108 ods. 3 ZFEÚ a zabezpečiť, aby bolo akékoľvek ich rozhodnutie, ktorým sa mení alebo predlžuje platnosť aktu, na základe ktorého sa poskytuje štátna pomoc, napríklad na základe jeho výkladu ( 170 ) , notifikované pred jeho vykonaním v súlade s uplatniteľnými správnymi pravidlami platnými v členskom štáte.

139. Ak vnútroštátny súd nezabezpečí dodržiavanie povinnosti zachovať existujúci stav a novú pomoc nenotifikuje a nepredloží Komisii na preskúmanie, Komisia môže na základe vlastnej iniciatívy alebo po doručení sťažnosti od ktorejkoľvek zainteresovanej strany začať vyšetrovanie neoprávnenej štátnej pomoci podľa článku 12 procesného nariadenia.

6.2. Konanie o nesplnení povinnosti

140. Podľa článku 258 ZFEÚ, ak Komisia dospeje k záveru, že členský štát si nesplnil povinnosť v zmysle zmlúv, môže začať konanie o nesplnení povinnosti. Účelom konania je zastavenie neplnenia povinnosti. Komisia môže postúpiť záležitosť na Súdny dvor, pričom v období pred začatím súdneho konania vydá po formálnej výmene názorov s dotknutým členským štátom odôvodnené stanovisko ( 171 )

141. Ak vnútroštátne súdy nevyvodia primerané dôsledky z porušenia článku 108 ods. 3 ZFEÚ, porušia tým svoje povinnosti podľa zmlúv. Môže sa tak stať vtedy, keď vnútroštátne súdy nezabránia vykonaniu neoprávneného opatrenia alebo nenariadia jeho vymoženie ( 172 )

142. Ak vnútroštátne súdy neochránia práva jednotlivcov, čím porušia svoje povinnosti vyplývajúce z článku 108 ods. 3 ZFEÚ, zodpovednosť môže vzniknúť aj na strane členského štátu. Súdny dvor rozhodol, že členské štáty sú zodpovedné za škody vyplývajúce z porušení práva Únie vrátane porušení vyplývajúcich z rozhodnutia vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni ( 173 )

7. ZÁVEREČNÉ USTANOVENIA

143. Týmto oznámením sa nahrádza oznámenie o vymáhaní z roku 2009.

144. Cieľom tohto oznámenia je poskytnúť vnútroštátnym súdom usmernenia pri uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci. Vnútroštátne súdy ním nie sú viazané a ani ním nie je dotknutá ich nezávislosť.

145. Komisia môže toto oznámenie preskúmať, ak to bude považovať za vhodné, okrem iného na základe úprav uplatniteľných právnych predpisov Únie alebo budúceho významného vývoja judikatúry.

(1) Oznámenie Komisie Európskemu parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov – Modernizácia štátnej pomoci EÚ (MŠP), COM(2012) 209 final.

(2) Od roku 2015 sa na viac ako 96 % nových opatrení pomoci, pri ktorých boli výdavky vykázané prvýkrát, vzťahovalo všeobecné nariadenie o skupinových výnimkách. Pozri http://ec.europa.eu/competition/state_aid/scoreboard/index_en.html

(3) Štúdia o presadzovaní sa uskutočnila pred podpisom Dohody o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (24. január 2020) a pred nadobudnutím účinnosti tejto dohody (1. február 2020). Všetky odkazy na členské štáty v štúdii o presadzovaní sa chápu aj ako odkazy na Spojené kráľovstvo.

(4) Pozri „Záverečná štúdia o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci a rozhodnutí o štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (COMP/2018/001)“, Úrad pre publikácie Európskej únie, Luxemburg, 2019.

(5) Oznámenie Komisie o vymáhaní práva štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (Ú. v. EÚ C 85, 9.4.2009, s. 1).

(6) Nariadenie Rady (EÚ) 2015/1589 z 13. júla 2015 stanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (kodifikované znenie) (Ú. v. EÚ L 248, 24.9.2015, s. 9).

(7) Na posúdenie toho, či má určitý orgán povahu súdneho orgánu na účely článku 267 ZFEÚ, berie Súdny dvor do úvahy súhrn okolností, ako je zákonný základ tohto orgánu, jeho trvalosť, záväznosť jeho právomoci, kontradiktórna povaha jeho konania, uplatňovanie právnych noriem týmto orgánom, ako aj jeho nezávislosť. V tomto zmysle pozri rozsudok Súdneho dvora z 21. januára 2020, Banco de Santander, C-274/14, ECLI:EU:C:2020:17, bod 51. Za súdne orgány v zmysle článku 267 ZFEÚ nemožno považovať rozhodcovské súdy v prípadoch, keď účastníci konania nemajú žiadnu právnu ani faktickú povinnosť predložiť svoj spor rozhodcovskému súdu a keď sa orgány verejnej moci dotknutého členského štátu nijako nepodieľajú na rozhodovaní o použití rozhodcovského konania, ani sa od nich nepožaduje, aby zasiahli z úradnej povinnosti do priebehu rozhodcovského konania. Súdny dvor však vyhlásil prípustnosť prejudiciálnych otázok, ktoré mu boli predložené rozhodcovským súdom zriadeným zákonom, ktorého rozhodnutia boli pre účastníkov konania záväzné a ktorého právomoc nezávisela od dohody medzi účastníkmi konania. Pozri uznesenie Súdneho dvora z 13. februára 2014, Merck Canada, C-555/13, body 17 a 18 a tam citovanú judikatúru.

(8) Aj keď tieto usmernenia nemajú vyvolávať záväzné účinky, musia ich vnútroštátne súdy zohľadňovať pri riešení sporov, ktoré im boli predložené. Pozri rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2014, Baltlanta, C-410/13, EU:C:2014:2134, bod 64 a rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 1989, Grimaldi, C-322/88, ECLI:EU:C:1989:646, bod 18; rozsudok Súdneho dvora z 13. februára 2014, Mediaset, C-69/13, ECLI:EU:C:2014:71, bod 31.

(9) Ú. v. EÚ C 247, 23.7.2019, s. 1.

(10) Rozsudok Súdneho dvora z 22. decembra 2008, British Aggregates/Komisia, C-487/06 P, ECLI:EU:C:2008:757, bod 111; rozsudok Súdneho dvora zo 16. mája 2000, Francúzsko/Ladbroke Racing a Komisia, C-83/98 P, ECLI:EU:C:2000:248, bod 25.

(11) Pozri napríklad oznámenie Komisie o pojme štátna pomoc uvedenom v článku 107 ods. 1 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (Ú. v. EÚ C 262, 19.7.2016, s. 1); oznámenie Komisie o uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci Európskej únie na náhrady za služby všeobecného hospodárskeho záujmu (Ú. v. EÚ C 8, 11.1.2012, s. 4); oznámenie Komisie o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy o ES na štátnu pomoc vo forme záruk (Ú. v. EÚ C 155, 20.6.2008, s. 10); oznámenie Komisie – Rámec pre štátnu pomoc na výskum, vývoj a inovácie (Ú. v. EÚ C 198, 27.6.2014, s 1).

(12) Rozsudok Súdneho dvora zo 14. novembra 2019, Dilly’s Wellnesshotel, C-585/17, ECLI:EU:C:2019:969, bod 54.

(13) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 88; rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, bod 22; rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, bod 29.

(14) Rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, ECLI:EU:C:2006:644, bod 38; rozsudok Súdneho dvora z 11. marca 2010, CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, ECLI:EU:C:2010:136, bod 26; rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, bod 21; rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, bod 21.

(15) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, body 88 až 89; rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, body 22 až 23.

(16) Na základe článku 1 písm. c) procesného nariadenia sa „nová pomoc“ vymedzuje ako „každá pomoc, to znamená schémy pomoci a individuálnu pomoc, ktorá nie je existujúcou pomocou vrátane úprav existujúcej pomoci“. Keďže toto ustanovenie je vymedzené široko, môže zahŕňať nielen samotnú zmenu, ale taktiež pomoc dotknutú touto zmenou. Okrem toho sa podľa článku 1 písm. b) bodu ii) procesného nariadenia pod „existujúcou pomocou“ rozumie okrem iného „schválená pomoc, to znamená schémy pomoci a individuálna pomoc, ktoré boli schválené Komisiou alebo Radou“. Pomoc, ktorá bola predmetom rozhodnutia o povolení a na ktorú sa po zmene spôsobujúcej porušenie podmienky stanovenej v danom rozhodnutí na účely zabezpečenia zlučiteľnosti tejto pomoci s vnútorným trhom už nevzťahuje rozhodnutie, ktoré ju povolilo, môže preto predstavovať novú pomoc. Pozri rozsudok Súdneho dvora z 25. októbra 2017, C-467/15 P, Komisia/Taliansko, ECLI:EU:C:2017:799, body 46 a 47. Pozri aj oddiel 4.2.2.2 tohto oznámenia.

(17) Nariadenie Komisie (EÚ) č. 1407/2013 z 18. decembra 2013 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na pomoc de minimis, (Ú. v. EÚ L 352, 24.12.2013, s. 1); nariadenie Komisie (EÚ) č. 360/2012 z 25. apríla 2012 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na pomoc de minimis v prospech podnikov poskytujúcich služby všeobecného hospodárskeho záujmu (Ú. v. EÚ L 114, 26.4.2012, s. 8); nariadenie Komisie (EÚ) č. 1408/2013 z 18. decembra 2013 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na pomoc de minimis v sektore poľnohospodárstva (Ú. v. EÚ L 352, 24.12.2013, s. 9); nariadenie Komisie (EÚ) č. 717/2014 z 27. júna 2014 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na pomoc de minimis v sektore rybolovu a akvakultúry (Ú. v. EÚ L 190, 28.6.2014, s. 45).

(18) Tieto nariadenia sa prijímajú na základe splnomocňujúceho nariadenia Rady (EÚ) 2015/1588 z 13. júla 2015 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na určité kategórie horizontálnej štátnej pomoci (Ú. v. EÚ L 248, 24.9.2015, s. 1).

(19) Nariadenie Komisie (EÚ) č. 651/2014 zo 17. júna 2014 o vyhlásení určitých kategórií pomoci za zlučiteľné s vnútorným trhom podľa článkov 107 a 108 zmluvy (Ú. v. EÚ L 187, 26.6.2014, s. 1).

(20) Podľa článku 109 ZFEÚ Rada Európskej únie môže prijať nariadenia na uplatňovanie článkov 107 a 108 ZFEÚ a určiť kategórie pomoci, na ktoré sa nevzťahuje notifikačná povinnosť. Ako sa uvádza v článku 108 ods. 4 ZFEÚ, Komisia môže potom prijať nariadenia týkajúce sa kategórií štátnej pomoci, o ktorých Rada podľa článku 109 ZFEÚ rozhodla.

(21) Rozhodnutie Komisie 2012/21/EÚ z 20. decembra 2011 o uplatňovaní článku 106 ods. 2 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na štátnu pomoc vo forme náhrady za službu vo verejnom záujme udeľovanej niektorým podnikom povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu [oznámené pod číslom K(2011) 9380] (Ú. v. EÚ L 7, 11.1.2012, s. 3).

(22) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 z 23. októbra 2007 o službách vo verejnom záujme v železničnej a cestnej osobnej doprave (Ú. v. EÚ L 315, 3.12.2007, s. 1).

(23) Ú. v. EÚ C 202, 7.6.2016, s. 13.

(24) Rozsudok Súdneho dvora z 22. októbra 2002, Roquette Frères, C-94/00, ECLI:EU:C:2002:603, bod 31.

(25) Rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1996, SFEI a iní, C-39/94, ECLI:EU:C:1996:285, bod 50; rozsudok Súdneho dvora z 28. februára 1991, Delimitis/Henninger Bräu, C-234/89, ECLI:EU:C:1991:91, bod 53.

(26) Rozsudok Súdneho dvora z 11. septembra 2014, Komisia/Nemecko, C-527/12, ECLI:EU:C:2014:2193, bod 56; rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, bod 41.

(27) Rozsudok Súdneho dvora z 21. septembra 1983, Deutsche Milchkontor GmbH, C-205/82, ECLI:EU:C:1983:233, body 22 až 23; rozsudok Súdneho dvora z 13. júna 2002, Holandsko/Komisia, C-382/99, ECLI:EU:C:2002:363, bod 90; rozsudok Súdneho dvora z 11. septembra 2014, Komisia/Nemecko, C-527/12, ECLI:EU:C:2014:2193, body 39 až 42; rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, bod 72; rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, body 40 až 41; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 135.

(28) Súlad so zásadou účinnosti sa musí riešiť na základe analýzy určitých vlastností daného ustanovenia a jeho úlohy v príslušnom konaní. Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, bod 40; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, body 138 až 140.

(29) Súlad uplatniteľných vnútroštátnych procesných pravidiel so zásadami rovnocennosti a účinnosti sa však môže týkať akýchkoľvek ďalších aspektov vnútroštátnych právnych predpisov, napríklad vrátane výšky nákladov spojených s občianskoprávnym presadzovaním štátnej pomoci pred vnútroštátnymi súdmi.

(30) Rozsudok Súdneho dvora z 13. januára 2005, Streekgewest, C-174/02, ECLI:EU:C:2005:10, bod 18.

(31) Napríklad v Rumunsku má každá osoba, ktorej sa dotklo opatrenie neoprávnenej štátnej pomoci, aktívnu legitimáciu na podanie žaloby na súde. Pozri prílohu 3: Správy o krajine v „Záverečnej štúdii o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci a rozhodnutí o štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (COMP/2018/001)“, Úrad pre publikácie Európskej únie, Luxemburg, 2019, s. 404. V Lotyšsku sa zároveň aktívna legitimácia na podanie žaloby zakladá priamo na článku 108 ods. 3 ZFEÚ, a preto sa vnútroštátne súdy pri určovaní toho, či má osoba vo veci aktívnu legitimáciu, môžu opierať o vymedzenie pojmu „zainteresovaná strana“ v procesnom nariadení. Pozri prílohu 3: Správy o krajine v „Záverečnej štúdii o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci a rozhodnutí o štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (COMP/2018/001)“, Úrad pre publikácie Európskej únie, Luxemburg, 2019, s. 300.

(32) Odkazuje sa napríklad na veci, v ktorých sa neoprávnená pomoc financuje odvodom, ktorému podlieha navrhovateľ. Iné postavenie však má v prípade, že sa spor netýka žiadosti o oslobodenie od spornej dane, ale zákonnosti pravidiel, ktoré sa tejto dane týkajú. Pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, bod 25 a rozsudok Súdneho dvora z 26. apríla 2018, ANGED, C-233/16, ECLI:EU:C:2018:280, bod 26.

(33) Rozsudok Súdneho dvora z 13. januára 2005, Streekgewest, C-174/02, ECLI:EU:C:2005:10, bod 19.

(34) Rozsudok Súdneho dvora z 10. novembra 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisia, C-449/14 P, ECLI:EU:C:2016:848, body 81 až 82; rozsudok Súdneho dvora z 21. decembra 2016, Komisia/Aer Lingus, C-164/15 P, ECLI:EU:C:2016:990, bod 121; rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, body 24 až 28.

(35) Rozsudok Súdneho dvora z 15. júna 2006, Air Liquide Industries Belgium, C-393/04, ECLI:EU:C:2006:403, bod 45.

(36) V tomto zmysle pozri uznesenie Súdneho dvora z 10. októbra 2017, Greenpeace energy/Komisia, C-640/16 P, ECLI:EU:C:2017:752, body 61 až 63.

(37) Môže to byť napríklad prípad ochrany životného prostredia. V tomto zmysle pozri rozsudok Súdneho dvora z 22. septembra 2020, Rakúsko/Komisia, C-594/18, ECLI:EU:C:2020:742, bod 100, pokiaľ ide o pomoc schválenú podľa článku 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ v odvetví jadrovej energie. Pozri aj body 38 až 42 oznámenia Komisie o prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia (Ú. v. EÚ C 275, 18.8.2017, s. 1) v súvislosti s uznaním aktívnej legitimácie environmentálnych organizácií presadzujúcich ochranu životného prostredia v kontexte Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia.

(38) Rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, bod 72.

(39) Napríklad Írsko udelilo výlučnú právomoc pojednávať o sporoch týkajúcich sa práva hospodárskej súťaže vrátane vecí v súvislosti so štátnou pomocou Útvaru hospodárskej súťaže Vyššieho súdu. V Taliansku sú od 19. januára 2013 miestne správne súdy takmer výlučne príslušné pojednávať o veciach týkajúcich sa verejnoprávneho a občianskoprávneho presadzovania pravidiel štátnej pomoci. Občianske súdy si ponechali svoje právomoci v súvislosti s určitými druhmi konaní a činností. Pozri prílohu 3: Správy o krajine v „Záverečnej štúdii o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci a rozhodnutí o štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (COMP/2018/001)“, Úrad pre publikácie Európskej únie, Luxemburg, 2019, s. 253 a 263-264. Pozri aj „Záverečnú štúdiu o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci a rozhodnutí o štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (COMP/2018/001)“, s. 103 až 104.

(40) Vo väčšine členských štátov majú správne súdy právomoc najmä vtedy, keď navrhovateľ spochybní akt orgánu verejnej moci, napríklad uznesenie, ktorým sa vykonáva vymáhanie alebo prideľuje pomoc, zatiaľ čo občianske súdy majú právomoc v otázkach vymáhania štátnej pomoci v súvislosti s insolvenčnými konaniami alebo náhradou škody. Pozri „Záverečnú štúdiu o presadzovaní pravidiel štátnej pomoci a rozhodnutí o štátnej pomoci vnútroštátnymi súdmi (COMP/2018/001)“, Úrad pre publikácie Európskej únie, Luxemburg, 2019, s. 64.

(41) Rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, bod 38.

(42) Rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub, C-2/08, EU:C:2009:506, bod 24. Rozsudok Súdneho dvora z 10. júla 2014, Impresa Pizzarotti, C-213/13, EU:C:2014:2067, bod 54; rozsudok Súdneho dvora zo 4. mája 2020, Telecom Italia, C-34/19; ECLI:EU:C:2020:148, bod 58.

(43) Rozsudok Súdneho dvora z 5. februára 1963, Van Gend en Loos/Administratie der Belastingen, C-26/62, ECLI:EU:C:1963:1; rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1964, Costa/E.N.E.L., C-6/64, ECLI:EU:C:1964:66; rozsudok Súdneho dvora z 9. marca 1978, Amministrazione delle finanze dello Stato/Simmenthal, C-106/77, ECLI:EU:C:1978:49.

(44) Rozsudok Súdneho dvora z 18. júla 2007, Lucchini, C-119/05, ECLI:EU:C:2007:434, body 60 a 61.

(45) Rozsudok Súdneho dvora z 18. júla 2007, Lucchini, C-119/05, ECLI:EU:C:2007:434, body 61 až 63; rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, bod 44; rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, body 92 až 96; rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, CSTP Azienda della Mobilità/Komisia, C-587/18 P, ECLI:EU:C:2020:150, body 92 až 96; rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub, C-2/08, EU:C:2009:506, body 22 až 25.

(46) „[v]nútroštátne pravidlo, ktoré bráni vnútroštátnemu súdu vyvodiť všetky dôsledky z porušenia článku 108 ods. 3 tretej vety ZFEÚ, sa musí – z dôvodu vnútroštátneho súdneho rozhodnutia, ktoré má právnu silu rozhodnutej veci, ktoré je vydané v súvislosti so sporom, ktorý nemá ten istý predmet a netýka sa povahy štátnej pomoci predmetných zmlúv, – považovať za nezlučiteľné so zásadou efektivity“, rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, bod 45.

(47) Rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, body 92 až 96.

(48) Rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, bod 30 a body 42 až 43.

(49) Rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, bod 19.

(50) Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, body 25 až 26; rozsudok Súdneho dvora z 18. mája 2017, Fondul Propritatea, C-150/16, ECLI:EU:C:2017:388, bod 40; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 84.

(51) Oznámenie Komisie o pojme štátna pomoc uvedenom v článku 107 ods. 1 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (Ú. v. EÚ C 262, 19.7.2016, s. 1).

(52) Rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, bod 90.

(53) Pozri články 4 a 9 procesného nariadenia.

(54) Rozsudok Súdneho dvora z 19. júla 2016, Kotnik a iní, C-526/14, ECLI:EU:C:2016:570, bod 37.

(55) Rozhodnutie o nevznesení námietok, článok 4 ods. 3 procesného nariadenia.

(56) Pozri pojem „kladné rozhodnutie“ v článku 9 ods. 3 a „záporné rozhodnutie“ v článku 9 ods. 5 procesného nariadenia.

(57) Pozri článok 4 ods. 3 a 4 procesného nariadenia.

(58) Pozri rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, body 93 až 94 „[V]ýkon takejto právomoci pritom znamená, že Komisia môže na základe článku 108 ZFEÚ preskúmať, či opatrenie predstavuje štátnu pomoc, ktorá jej mala byť podľa odseku 3 tohto článku oznámená, v situácii, keď sa orgány členského štátu domnievali, že toto opatrenie nespĺňa podmienky stanovené v článku 107 ods. 1 ZFEÚ, vrátane prípadu, keď si tieto orgány v tejto súvislosti osvojili posúdenie vykonané vnútroštátnym súdom. Tento záver nemôže vyvrátiť ani skutočnosť, že tento súd prijal rozhodnutie, ktoré nadobudlo právoplatnosť. Treba totiž zdôrazniť, že pravidlo výlučnej právomoci Komisie je vo vnútroštátnom právnom poriadku záväzné v dôsledku zásady prednosti práva Únie“.

(59) Rozsudok súdneho dvora z 15. septembra 2016, PGE, C-574/14, ECLI:EU:C:2016:686, bod 33 a body 36 až 37.

(60) Rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, body 92 až 96; rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, CSTP Azienda della Mobilità/Komisia, C-587/18 P, ECLI:EU:C:2020:150, body 92 až 96.

(61) Rozsudok Súdneho dvora zo 14. februára 1990, Francúzsko/Komisia („Boussac“), C-301/87, ECLI:EU:C:1990:67, body 9 až 22. To nevylučuje možnosť, aby Komisia v osobitných prípadoch podľa článku 13 ods. 2 procesného nariadenia vydala príkaz na vymáhanie pomoci pred vykonaním posúdenia zlučiteľnosti.

(62) Rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, bod 66; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 110. V obidvoch prípadoch sa Súdny dvor odvolával na procesné nariadenie, v ktorom sa v rozsahu, v akom obsahuje pravidlá procesnej povahy, ktoré sa uplatňujú na všetky správne konania vo veci štátnej pomoci prebiehajúce pred Komisiou, kodifikuje a posilňuje prax Komisie pri preskúmaní štátnej pomoci.

(63) Rozsudok Súdneho dvora zo 7. marca 2002, Taliansko/Komisia, C-310/99, ECLI:EU:C:2002:143, bod 99.

(64) Pozri článok 16 ods. 1 procesného nariadenia.

(65) Pozri článok 17 ods. 1 procesného nariadenia.

(66) Rozsudok Súdneho dvora zo 14. februára 1990, Francúzsko/Komisia, C-301/87, ECLI:EU:C:1990:67, body 19 až 20; rozsudok Súdneho dvora z 21. marca 1991, Taliansko/Komisia, C-303/88, ECLI:EU:C:1991:136, bod 46. Ak členský štát nesplní príkaz na pozastavenie pomoci alebo príkaz na vymoženie pomoci, Komisia je oprávnená počas preskúmania podstaty veci predložiť vec priamo na Súdny dvor a žiadať o vyhlásenie, že nesplnenie príkazu predstavuje porušenie ZFEÚ podľa článku 14 procesného nariadenia.

(67) Pozri článok 13 ods. 1 a 2 procesného nariadenia.

(68) Rozsudok Súdneho dvora z 12. februára 2008, CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, ECLI:EU:C:2008:79, bod 38; rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce Exérieur des produits alimentaires a iní/Francúzsko, C-354/90, ECLI:EU:C:1991:440, body 11 až 12.

(69) Rozsudok Súdneho dvora z 11. decembra 1973, Lorenz GmbH/Spolková republika Nemecko a iní, C-120/73, ECLI:EU:C:1973:152, bod 8; rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce Exérieur des produits alimentaires a iní/Francúzsko, C-354/90, ECLI:EU:C:1991:440, bod 11; rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1996, SFEI a iní, C-39/94, ECLI:EU:C:1996:285, bod 39.

(70) Pokiaľ ide o úlohu vnútroštátnych súdov pri verejnoprávnom presadzovaní štátnej pomoci, pozri oznámenie o vymáhaní (Ú. v. EÚ C 247, 23.7.2019, s. 1).

(71) Pozri aj rozsudok Všeobecného súdu z 20. júna 2019, A&O hostel and hotel Berlin/Komisia, T-578/17, ECLI:EU:T:2019:437, bod 72.

(72) V tomto zmysle pozri rozsudok Súdneho dvora z 22. marca 1977, Steineke e Weinlig, 78/76, ECLI:EU:C:1977:52, bod 14.

(73) Rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, CSTP Azienda della Mobilità/Komisia, C-587/18 P, ECLI:EU:C:2020:150, body 92 až 93; rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 2020, Buonotourist/Komisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, bod 96.

(74) Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, bod 41.

(75) Rozsudok Súdneho dvora z 22. októbra 1987, Foto-Frost/Hauptzollamt Lübeck-Ost, C-314/85, ECLI:EU:C:1987:452, bod 20.

(76) Rozsudok Súdneho dvora z 21. februára 1991, Zuckerfabrik Süderdithmarschen a Zuckerfabrik Soest/Hauptzollamt Itzehoe a Hauptzollamt Paderborn, C-143/88 a C-92/89, ECLI:EU:C:1991:65, bod 23. rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 1995, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a iní (I)/Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft, C-465/93, ECLI:EU:C:1995:369, bod 51; rozsudok Súdneho dvora z 18. júla 2007, Lucchini, C-119/05, ECLI:EU:C:2007:434, bod 53.

(77) Podľa článku 267 ZFEÚ je vnútroštátny súd, ktorého rozhodnutie nepodlieha ďalšiemu súdnemu preskúmaniu, za určitých okolností povinný začať prejudiciálne konanie pred Súdnym dvorom. Ak je možné výklad práva Únie jasne odvodiť z existujúcej judikatúry alebo ak takýto výklad neponecháva priestor na odôvodnené pochybnosti, nemusí súd, proti rozhodnutiu ktorého nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva, predložiť vec na prejudiciálne konanie pred Súdnym dvorom, hoci tak urobiť môže. Pozri rozsudok Súdneho dvora zo 6. októbra 1982, CILFIT/Ministero della Sanità, C-283/81, ECLI:EU:C:1982:335, body 14 až 20; rozsudok Súdneho dvora z 11. septembra 2008, Unión General de Trabajadores de la Rioja, C-428/06 až C-434/06, ECLI:EU:C:2008:488, body 42 až 43; rozsudok Súdneho dvora z 28. júla 2016, Association France Nature Environnement, C-379/15, ECLI:EU:C:2016:603, body 47 až 50; rozsudok súdneho dvora z 15. septembra 2016, PGE, C-574/14, ECLI:EU:C:2016:686, bod 40; rozsudok Súdneho dvora zo 4. októbra 2018, Komisia/Francúzsko (Zrážková daň z hnuteľného majetku), C-416/17, ECLI:EU:C:2018:811, body 108 a nasl.

(78) Rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1996, SFEI a iní, C-39/94, ECLI:EU:C:1996:285, body 50 až 51; rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, bod 44.

(79) Rozsudok Súdneho dvora z 12. februára 2008, CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, ECLI:EU:C:2008:79, bod 40; rozsudok súdneho dvora z 19. marca 2015, OTP Bank, C-672/13, ECLI:EU:C:2015:185, bod 76; rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, bod 59.

(80) Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, bod 30; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 89; rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, bod 23; rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 2018, Rittinger a iní, C-492/17, ECLI:EU:C:2018:1019, bod 42.

(81) Rozsudok Súdneho dvora z 12. februára 2008, CELF et ministre de la Culture a de la Communication, C-199/06, ECLI:EU:C:2008:79, body 52 až 55. V rámci svojho vnútroštátneho práva môže vnútroštátny súd podľa potreby takisto nariadiť vymoženie neoprávnenej pomoci bez toho, aby bolo dotknuté právo členského štátu túto pomoc znovu poskytnúť. Takisto môže prijímať žaloby o náhradu škody spôsobenej neoprávnenosťou pomoci (tamže, bod 53).

(82) V tomto zmysle pozri rozsudok Súdneho dvora z 19. decembra 2019, Arriva Italia a iní, C-385/18, ECLI:EU:C:2019:1121, bod 85.

(83) Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, body 37 až 40.

(84) Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, bod 38.

(85) Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, body 41 až 43.

(86) Rozsudok Súdneho dvora z 11. marca 2010, CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, ECLI:EU:C:2010:136, body 31 a nasl.; uznesenie Súdneho dvora zo 4. apríla 2014, Flughafen Lübeck, C-27/13, ECLI:EU:C:2014:240, bod 30.

(87) T. j. rozhodnutie o ukončení formálneho vyšetrovania na základe článku 9 procesného nariadenia.

(88) V tomto zmysle pozri rozsudok Súdneho dvora z 12. novembra 1998, Španielsko/Komisia, C-415/96, EU:C:1998:533, bod 31; rozsudok Súdneho dvora z 3. októbra 2000, Industrie des poudres sphériques/Rada, C-458/98 P, EU:C:2000:531, bod 82; rozsudok Súdneho dvora z 9. júla 2008, Alitalia/Komisia, T-301/01, EU:T:2008:262, body 99 a 142.

(89) Rozsudok Súdneho dvora z 22. marca 1977, Steinike & Weinlig, C-78/76, ECLI:EU:C:1977:52, bod 14; rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1996, SFEI a iní, C-39/94, ECLI:EU:C:1996:285, bod 49; rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce Exérieur des produits alimentaires a iní/Francúzsko, C-354/90, ECLI:EU:C:1991:440, bod 10; rozsudok Súdneho dvora z 18. júla 2007, Lucchini, C-119/05, ECLI:EU:C:2007:434, bod 50; rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, ECLI:EU:C:2006:644, bod 39.

(90) Ú. v. EÚ C 262, 19.7.2016, s. 1.

(91) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, body 90 až 92.

(92) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 101; rozsudok Súdneho dvora z 29. júla 2019, BMW/Komisia, C-654/17 P, ECLI:EU:C:2019:634, bod 151.

(93) Rozsudok Súdneho dvora z 29. júla 2019, BMW/Komisia, C-654/17 P, ECLI:EU:C:2019:634, body 132 a 133; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 67.

(94) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 60; V tejto súvislosti Súdny dvor objasnil, že kritériá uplatnenia výnimky musia byť jasné a ľahko vynútiteľné a ich overenie vnútroštátnymi súdmi by si nemalo vyžadovať komplexné ekonomické posúdenie v jednotlivých prípadoch (tamže, body 61 a 68).

(95) Rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 2005, Unicredito Italiano, C-148/04, ECLI:EU:C:2005:774, bod 104; rozsudok súdneho dvora z 19. marca 2015, OTP Bank, C-672/13, ECLI:EU:C:2015:185, bod 77; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 104.

(96) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 101; rozsudok Súdneho dvora z 29. júla 2019, BMW/Komisia, C-654/17 P, ECLI:EU:C:2019:634, bod 151.

(97) Procesné nariadenie, článok 1 písm. b) a článok 17 ods. 3.

(98) Rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, bod 66; rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 110. Napríklad v článku 17 ods. 1 procesného nariadenia sa stanovuje, že právomoci Komisie vymáhať pomoc podliehajú 10-ročnej premlčacej lehote a v odseku 3 uvedeného článku, v ktorom sa uvádza, že „akákoľvek pomoc, v súvislosti s ktorou premlčacia doba uplynula, sa považuje za existujúcu pomoc“, sa nestanovuje všeobecná zásada uplatniteľná na vnútroštátne súdy (pozri bod 82 ďalej).

(99) Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, bod 43; rozsudok Súdneho dvora z 21. decembra 2016, Komisia/Hansestadt Lübeck, C-524/14 P, ECLI:EU:C:2016:971, bod 29.

(100) Rozsudok Súdneho dvora z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, bod 23; rozsudok Súdneho dvora z 19. decembra 2019, Arriva Italia a iní, C-385/18, ECLI:EU:C:2019:1121, bod 84.

(101) Rozsudok Súdneho dvora z 8. decembra 2011, Residex Capital IV, C-275/10, ECLI:EU:C:2011:814, body 44 – 47.

(102) Rozsudok Súdneho dvora z 21. júla 2005, Xunta de Galicia, C-71/04, ECLI:EU:C:2005:493, bod 49; rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1996, SFEI a iní, C-39/94, ECLI:EU:C:1996:285, body 40 a 68; rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce Exérieur des produits alimentaires a iní/Francúzsko, C-354/90, ECLI:EU:C:1991:440, bod 12; rozsudok Súdneho dvora z 8. decembra 2011, Residex Capital IV, C-275/10, ECLI:EU:C:2011:814, bod 43.

(103) Rozsudok Súdneho dvora z 21. decembra 2016, Komisia/Aer Lingus, C-164/15 P a C-165/15 P, ECLI:EU:C:2016:990, bod 116; rozsudok súdneho dvora z 19. marca 2015, OTP Bank, C-672/13, ECLI:EU:C:2015:185, bod 70; rozsudok Súdneho dvora z 8. decembra 2011, Residex Capital IV, C-275/10, ECLI:EU:C:2011:814, bod 33.

(104) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 132; rozsudok Súdneho dvora z 8. decembra 2011, Residex Capital IV, C-275/10, ECLI:EU:C:2011:814, bod 39.

(105) V tomto zmysle pozri oznámenie o vymáhaní (Ú. v. EÚ C 247, 23.7.2019, s. 1).

(106) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 134;

(107) Rozsudok Súdneho dvora z 12. februára 2008, CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, ECLI:EU:C:2008:79, bod 63.

(108) Rozsudok Súdneho dvora z 12. februára 2008, CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, ECLI:EU:C:2008:79, bod 68.

(109) Nariadenie Komisie (ES) č. 794/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 659/1999, ustanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 93 Zmluvy o ES (Ú. v. EÚ L 140, 30.4.2004, s. 1).

(110) Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, bod 141;

(111) Rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, bod 61.

(112) Rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, body 71 až 75.

(