Prah nízkeho zdanenia

Komisia vo svojom návrhu smernice o CCCTB zaviedla doložku o prechode od metódy oslobodenia od dane k metóde započítania, aby sa zohľadnili situácie, keď príjmy prúdiace na vnútorný trh z tretej krajiny podliehali v tretej krajine dani zo ziskov so zákonnou sadzbou dane z príjmov právnických osôb nižšou ako 40 percent priemernej zákonnej sadzby dane z príjmov právnických osôb v Únii. Týmto pravidlom by sa zaistilo, aby príjmy pochádzajúce z tretej krajiny vstupovali do Únie potom, ako sa zdania na úrovni, ktorá je aspoň taká istá ako najnižšia úroveň zdanenia, ktorému by táto platba podliehala, keby pochádzala z niektorého členského štátu. Návrh CCCTB sa na tento účel pre porovnanie odvoláva na priemerné zákonné sadzby zdaňovania príjmov právnických osôb v Únii.

Vzhľadom na to, že táto smernica nestanovuje samostatný systém zdaňovania príjmov právnických osôb, ani nezahŕňa mechanizmus konsolidácie základov dane spoločností patriacich do skupiny v celej Únii tak ako v rámci návrhu CCCTB, bolo by logické, keby sa ako referencia použila zákonná sadzba dane z príjmov právnických osôb v členskom štáte daňovníka prijímajúceho príjem zo zahraničia, a to aspoň dovtedy, kým sa nezrealizujú plány na opätovné práce v oblasti CCCTB, ako oznámila Komisia.

V navrhovanej schéme sa zohľadňuje skutočnosť, že v Únii nie sú sadzby zdaňovania príjmov právnických osôb zharmonizované. S cieľom zamerať sa na praktiky vyhýbania sa daňovým povinnostiam by sa mal v každom prípade stanoviť prah, aby sa zohľadnili situácie, keď je zdanenie na úrovni menej ako 50 percent v porovnaní so štátom daňovníka príjemcu. Tento prah by sa ale ani nemal stanoviť tak nízko, aby opatrenie stratilo akýkoľvek zmysel, pretože by sa vzťahovalo len na najagresívnejšie daňové jurisdikcie. So zreteľom na uvedené, skúška, prostredníctvom ktorej by zákonná sadzba dane z príjmov právnických osôb v krajine rezidencie subjektu alebo v krajine, v ktorej sa nachádza stála prevádzkareň, bola nižšia ako 40 percent zákonnej sadzby dane z príjmov právnických osôb v členskom štáte daňovníka, by sa dosiahla rovnováha medzi uznaním určitého priestoru na spravodlivú daňovú súťaž a potrebu predchádzať praktikám vyhýbania sa daňovým povinnostiam.

Navyše pri uplatnení doložky o prechode od metódy oslobodenia od dane k metóde započítania by sa príjem s pôvodom v tretej krajine prúdiaci do Únie zdanil v členskom štáte daňovníka na rovnakej úrovni ako príjem s pôvodom v tomto členskom štáte, čím by sa zaistilo rovnaké zaobchádzanie s platbami pochádzajúcimi z Únie a s platbami pochádzajúcimi z tretej krajiny. Členské štáty by tak naďalej dodržiavali povinnosti, ku ktorým sa zaviazali podľa európskeho aj medzinárodného práva.

• Všeobecné pravidlo proti zneužívaniu

Schémy daňového plánovania sú veľmi prepracované a právne predpisy v daňovej oblasti sa zvyčajne nevyvíjajú dostatočne rýchlo na to, aby zahŕňali všetky potrebné ochranné zložky na boj proti takýmto schémam. Z toho dôvodu je všeobecné pravidlo proti zneužívaniu v daňovom systéme užitočné – umožňuje, aby sa daňové praktiky zneužívania zachytili napriek tomu, že neexistuje špecifické pravidlo proti vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam.

Cieľom všeobecného pravidla proti zneužívaniu je vyplniť prípadné medzery v špecifických pravidlách na zabránenie zneužitiu, ktoré krajiny prijali v rámci boja proti vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam Príslušné orgány by tak získali právomoc neumožniť daňovníkom, aby využívali schémy zneužívajúce daňový systém. Navrhované všeobecné pravidlo proti zneužívaniu je v súlade s acquis navrhnuté tak, aby zohľadňovalo skúšky umelej povahy podľa Súdneho dvora Európskej únie, ak sa uplatňuje v rámci Únie.

• Pravidlá pre kontrolované zahraničné spoločnosti

Daňovníci s kontrolovanými dcérskymi spoločnosťami v jurisdikciách s nízkym zdanením môžu využívať praktiky daňového plánovania, pomocou ktorých presúvajú veľké sumy ziskov z (vysoko zdanenej) materskej spoločnosti smerom k dcérskym spoločnostiam, ktoré podliehajú nízkemu zdaneniu. Cieľom je znížiť celkovú daňovú povinnosť skupiny. Predtým uvedená analýza týkajúca sa prahu nízkeho zdanenia platí aj pre pravidlá týkajúce sa kontrolovaných zahraničných spoločností.

Príjem presunutý na dcérsku spoločnosť je zvyčajne mobilný pasívny príjem. Spoločná schéma by napríklad pozostávala z prvého prevodu, v rámci skupiny, vlastníctva nehmotných aktív (napr. duševného vlastníctva) na kontrolovanú zahraničnú spoločnosť a následne z presunu veľkých súm príjmu v podobe licenčných poplatkov za právo používať aktíva vo vlastníctve a v správe kontrolovanej zahraničnej spoločnosti. Takéto praktiky presunu ziskov jasne ovplyvňujú fungovanie vnútorného trhu, najmä ak sa príjmy presúvajú z EÚ do tretích krajín s nízkym zdanením.

Pravidlá pre kontrolované zahraničné spoločnosti prerozdeľujú príjmy nízko zdaňovanej kontrolovanej zahraničnej dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti. V dôsledku toho sa tieto príjmy materskej spoločnosti zdaňujú v štáte jej rezidencie – zvyčajne ide o krajinu s vysokým zdanením. Právne predpisy o kontrolovaných zahraničných spoločnostiach majú preto za cieľ odstrániť stimuly pre presun príjmov na účely ich zdanenia s nižšou sadzbou v inej jurisdikcii.

• Rámec pre boj proti hybridným nesúrodým opatreniam.

Hybridné nesúrodé opatrenia sú dôsledkom rozdielov v právnej kvalifikácií platieb (finančných nástrojov) alebo subjektov v prípade interakcie dvoch právnych systémov. Takéto nesúrodé opatrenia môžu často viesť k dvojitému odpočtu (t.j. odpočtu v oboch štátoch) alebo odpočtu príjmu v jednom štáte bez toho, aby sa započítal v druhom štáte. Daňovníci, najmä tí, ktorí sú zapojení do cezhraničných štruktúr, často využívajú tieto rozdiely medzi vnútroštátnymi daňovými systémami a znižujú si celkovú daňovú povinnosť v Únii.

Tento problém preskúmala Skupina pre kódex správania (zdaňovanie podnikov), ako aj OECD. Aby sa zaistilo, že členské štáty skutočne zavedú pravidlá na účinný boj proti týmto nesúrodým opatreniam, sa touto smernicou stanovuje, aby právnu kvalifikáciu, ktorú hybridnému nástroju alebo subjektu udelil členský štát, z ktorého v závislosti od daného prípadu platba, výdavok alebo strata pochádza, uplatňoval druhý členský štát, ktorého sa nesúrodé opatrenie týka.