SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE o transpozícii smernice 2009/81/ES o verejnom obstarávaní v oblasti obrany a bezpečnosti /* COM/2012/0565 final */





SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE o transpozícii smernice 2009/81/ES o verejnom obstarávaní v oblasti obrany a bezpečnosti I. Zhrnutie Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/81/ES z 13. júla 2009 o koordinácii postupov pre zadávanie určitých zákaziek na práce, zákaziek na dodávku tovaru a zákaziek na služby verejnými obstarávateľmi alebo obstarávateľmi v oblastiach obrany a bezpečnosti a o zmene a doplnení smerníc 2004/17/ES a 2004/18/ES[1] je dôležitým prvkom politiky Komisie zameranej na vytvorenie skutočného európskeho trhu s obrannými zariadeniami a rovnaké podmienky v Európe pre verejné obstarávanie na účely obrany. Po prvýkrát sa na obstarávanie v oblasti obrany a obstarávanie citlivého charakteru vzťahujú osobitné predpisy o vnútornom trhu, čím sa podporuje transparentnosť a hospodárska súťaž a zabezpečuje uspokojenie potrieb v oblasti obstarávania v čoraz užšom finančnom rámci. Väčšina z 23 členských štátov, ktoré transponovali smernicu do júla 2012, tak urobila prima facie správne. Prevažná väčšina členských štátov transponovala aj nepovinné ustanovenia týkajúce sa subdodávok, ktorých cieľom je najmä zvýšiť hospodársku súťaž v rámci dodávateľských reťazcov úspešných uchádzačov. Komisia bude aj naďalej monitorovať stav transpozície a obsah vnútroštátnych vykonávacích opatrení s cieľom zabezpečiť plný súlad s európskym právom. Prijme najmä opatrenia na odstránenie kompenzácií, ktoré sú v rozpore so základnými zásadami zmluvy. Komisia sa po transpozícii smernice zameria v prvom rade na jej správne uplatňovanie v členských štátoch. Táto úloha bude v každom členskom štáte odlišná, najmä v závislosti od vnútroštátnych priemyselných kapacít v oblasti obrany. Zabezpečenie spravodlivej a otvorenej hospodárskej súťaže v celej Únii je predpokladom na zaistenie rovnakých podmienok pre európsky priemysel a účinný európsky trh s obrannými zariadeniami. Komisia zároveň s členskými štátmi a Európskou obrannou agentúrou pokračuje v snahe nájsť spôsoby, ako posilniť vnútorný trh v tomto odvetví, ktoré má pre Úniu strategický význam. II. Úvod Spolu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/43/ES zo 6. mája 2009 o zjednodušení podmienok pre transfery výrobkov obranného priemyslu v rámci Spoločenstva[2], pokiaľ ide o transfery výrobkov obranného priemyslu v rámci EÚ, má smernica významný prínos pre vytváranie skutočného európskeho trhu s obrannými zariadeniami a pre posilňovanie európskej obrannej technologickej a priemyselnej základne. Obranné a (v menšej miere) bezpečnostné trhy sú veľmi špecifické. Medzi zákazníkov patrí v prvom rade (výhradne v prípade obrany) štát, keďže obrana a bezpečnosť patria do vnútroštátnych kompetencií. Okrem toho výdavky na obranu a priemyselné obranné kapacity sú výrazne sústredené v niekoľkých členských štátoch. Z dôvodu povahy produktov sú tieto trhy prísne regulované, určité spoločnosti majú strategický význam a rozhodnutia v oblasti obstarávania sú často podmienené politickými a strategickými dôvodmi. Smernica stanovuje pravidlá verejného obstarávania prispôsobené jedinečnému charakteru obranných a bezpečnostných zariadení, konkrétne ich citlivosti a zložitosti. Obsahuje osobitné ustanovenia o bezpečnosti dodávok a bezpečnosti poskytovania informácií a umožňuje neobmedzene využívať najflexibilnejší postup zadávania zákaziek. Členské štáty majú k dispozícii celoeurópske pravidlá, ktoré môžu uplatňovať na zložité a citlivé transakcie bez toho, aby ohrozili svoje oprávnené bezpečnostné záujmy. Zákazky pre rezort obrany by sa už preto spravidla nemali zadávať bez dodržania pravidiel vnútorného trhu s odvolaním sa na doložku o výnimke podľa článku 346 ZFEÚ. Výsledkom by mala byť lepšia transparentnosť a hospodárska súťaž, čo by na druhej strane mohlo podporiť konkurencieschopnosť a inovatívnosť európskych odvetví a pomôcť členským štátom uspokojiť svoje potreby v oblasti obstarávania aj napriek čoraz menšiemu rozpočtu. Členské štáty boli povinné transponovať smernicu do 21. augusta 2011. Touto správou sa vykonáva článok 73 smernice, v ktorom sa požaduje, aby Komisia predložila správu „o opatreniach prijatých členskými štátmi vzhľadom na transpozíciu tejto smernice, a najmä jej článku 21 a článkov 50 až 54“. V správe sa pred vyhodnotením kľúčových ustanovení na vytvorenie európskeho trhu s obrannými zariadeniami posudzuje všeobecná úroveň transpozície smernice v členských štátoch: rozsah uplatňovania (článok 2); výnimky z uplatňovania smernice (články 12 a 13); ustanovenia týkajúce sa subdodávateľov (články 21 a 50 – 54) a postupy preskúmania (články 55 – 64). Objasňuje sa v nej aj situácia týkajúca sa kompenzácií, ktorých pretrvávanie najviac ohrozuje správne vykonávanie smernice. III. Stav transpozície smernice 2009/81/ES Tri členské štáty oznámili úplnú transpozíciu smernice Komisii do 21. augusta 2011 a štvrtý členský štát oznámil úplnú transpozíciu v septembri 2011. Komisia preto začala konanie o porušení predpisov proti 23 členským štátom (článok 258 ZFEÚ) zaslaním formálnej výzvy. Na základe toho oznámilo v marci 2012 úplnú transpozíciu ďalších 15 členských štátov. Komisia v prípade zvyšných ôsmich členských štátov pokračovala v konaní o porušení predpisov tak, že im zaslala odôvodnené stanoviská. Do júna 2012 túto smernicu v plnej miere transponovali dva z týchto členských štátov, zatiaľ čo dva členské štáty ju transponovali len čiastočne. Do júla 2012 štyri členské štáty Komisii ešte stále neoznámili žiadne transpozičné opatrenia. Komisia má v úmysle postúpiť prípady netranspozície alebo len čiastočnej transpozície Európskemu súdnemu dvoru v primeranej lehote. Keďže väčšina členských štátov transponovala smernicu so značným oneskorením, Komisia ešte stále overuje súlad vnútroštátnych vykonávacích opatrení so smernicou. IV. Vnútroštátne vykonávacie opatrenia hlavných prvkov smernice A. Rozsah pôsobnosti smernice (článok 2) Z hľadiska účinného vykonávania smernice je dôležité, aby sa vnútroštátne vykonávacie opatrenia členských štátov uplatňovali na všetky verejné obstarávania patriace do rozsahu pôsobnosti smernice. Kľúčovým prvkom je preto správna transpozícia článku 2. Podľa článku 2 sa smernica uplatňuje na zákazky zadané „v oblasti obrany a bezpečnosti, ktorých predmetom sú: a) dodávky vojenských zariadení, ako aj ich častí, zložiek a/alebo montážnych celkov; b) dodávky citlivých zariadení vrátane akýchkoľvek častí, zložiek a/alebo montážnych celkov; c) práce, tovar a služby, ktoré priamo súvisia so zariadením uvedeným v písmenách a) a b) pre akékoľvek a všetky zložky jej životného cyklu; d) práce a služby na osobitne vojenské účely, alebo práca a služby citlivého charakteru“. Uplatňovanie smernice sa preto určuje podľa predmetu obstarávania. V oblasti obrany je rozsah pôsobnosti tejto smernice založený na rozsahu pôsobnosti článku 346 ZFEÚ a v zásade zahŕňa všetky zákazky na obstarávanie vojenských zariadení, prác a služieb. Smernica sa okrem toho uplatňuje aj na všetky citlivé nákupy, ktoré majú bezpečnostný účel a zahŕňajú utajované skutočnosti. Na všetky ostatné zákazky v oblasti obrany a bezpečnosti sa aj naďalej vzťahuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb[3] a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby[4], ktorými sa riadi civilné verejné obstarávanie. Šestnásť členských štátov transponovalo článok 2 tak, že v zásade použili podobné znenie ako v smernici. Šesť členských štátov však použilo iné znenie, pričom len v niektorých prípadoch by mohlo dôjsť k výraznej zmene rozsahu uplatňovania smernice. Napríklad jeden členský štát obmedzil uplatňovanie vnútroštátneho vykonávacieho opatrenia na konkrétnych verejných obstarávateľov. Nebude sa preto týkať zákaziek zadaných inými verejnými obstarávateľmi patriacimi do vecnej pôsobnosti smernice. Takýto odlišný prístup predstavuje ohrozenie rovnakých podmienok v Európe pre zadávanie všetkých zákaziek patriacich do pôsobnosti smernice a je nezlučiteľný so smernicou. Niektoré členské štáty používajú na vymedzenie oblasti uplatňovania smernice v oblasti obrany osobitné vnútroštátne zoznamy. Tieto zoznamy v zásade predstavujú oprávnené odkazy na výklad článku 2 za predpokladu, že zodpovedajú zoznamu z roku 1958[5]. To, či je to tak, bude predmetom ďalšieho podrobného preskúmania. V prípade jedného členského štátu sa smernica výslovne uplatňuje na tzv. „výrobky dvojakého použitia“. Podľa judikatúry Európskeho súdneho dvora (vec C-615/10, rozsudok zo 7. júna 2012) však podliehajú takéto výrobky prísnejším pravidlám podľa smernice 2004/17/ES a smernice 2004/18/ES, a nie pravidlám smernice. Komisia je však celkovo presvedčená, že väčšina členských štátov správne transponovala článok 2. Bude musieť pozorne preskúmať, aké opatrenia budú potrebné na zabezpečenie úplného uplatňovania tohto konkrétneho ustanovenia vo všetkých členských štátoch. B. Výnimky z uplatňovania smernice (články 12 a 13) V smernici sa stanovujú konkrétne výnimky z jej rozsahu pôsobnosti v článkoch 12 a 13. Podľa článku 11 a judikatúry ESD sa tieto výnimky z uplatňovania právnych predpisov EÚ musia vykladať reštriktívnym spôsobom. V záujme účinnosti smernice je preto osobitne dôležité, aby členské štáty správne transponovali tieto ustanovenia. Podľa článku 12 sú určité zákazky zadávané podľa medzinárodných pravidiel vyňaté z pôsobnosti smernice. Zatiaľ čo tieto výnimky sú založené na príslušných výnimkách podľa smernice 2004/17/ES a smernice 2004/18/ES, boli prispôsobené konkrétnej situácii v rezorte obrany. Konkrétne v článku 12 písm. c) sa uvádza, že obstarávanie podľa osobitných procesných pravidiel medzinárodnej organizácie je vyňaté z pôsobnosti smernice, ak táto organizácia nakupuje na svoje vlastné účely alebo ak je členský štát povinný zadávať zákazky v súlade s týmito pravidlami. Vo vnútroštátnych vykonávacích opatreniach desiatich členských štátov sa používa rovnaké znenie ako v článku 12 smernice. Trinásť členských štátov však prijalo odlišné znenie, ktorým sa zrejme nemení vecná pôsobnosť týchto výnimiek. Minimálne jeden členský štát však rozšíril rozsah pôsobnosti výnimky článku 12 písm. c). Jeho vnútroštátne vykonávacie opatrenia neobmedzujú túto výnimku na nákupy na účely medzinárodnej organizácie. Článok 13 obsahuje všetky ostatné osobitné výnimky, pričom niektoré z nich sú totožné s výnimkami podľa smernice 2004/17/ES a smernice 2004/18/ES. Výnimky týkajúce sa obrany sa vzťahujú v zásade na zákazky v oblasti zverejňovania informácií [článok 13 písm. a)]; na účely spravodajských činností [článok 13 písm. b)]; v rámci programov spolupráce [článok 13 písm. c)] a zadané v tretej krajine [článok 13 písm. d)]. Konečné vyňatie sa vzťahuje na zákazky zadávané vládou inej vláde [článok 13 písm. f)]. Vo vnútroštátnych vykonávacích opatreniach deviatich členských štátov sa používa rovnaké znenie ako v článku 13 smernice. Štrnásť členských štátov prijalo iné znenie. Pokiaľ ide o článok 12, väčšina týchto rozdielov zrejme nemení vecný rozsah pôsobnosti tohto článku. Niekoľko vecných zmien sa týka najmä výnimky v prípadoch sprístupnenia informácií, článok 13 písm. a), a výnimky v rámci programov spolupráce, článok 13 písm. c). Podľa článku 13 písm. a) sa smernica nevzťahuje na „zákazky, pri ktorých by uplatnenie pravidiel tejto smernice zaväzovalo členský štát poskytovať informácie, ktorých sprístupnenie považuje za odporujúce základným záujmom jeho bezpečnosti“. Táto výnimka je založená na článku 346 ods. 1 písm. a) ZFEÚ, podľa ktorého „žiaden členský štát nie je povinný poskytovať informácie, ktorých sprístupnenie odporuje podľa jeho názoru základným záujmom jeho bezpečnosti“. Smernicou sa objasňuje, že v prípade, že členský štát nie je povinný poskytovať informácie v zmysle článku 346 ods. 1 písm. a) ZFEÚ, nie je povinný uplatňovať smernicu. Všetky členské štáty s výnimkou dvoch túto výnimku transponovali správne. Jeden členský štát ju netransponoval; druhý členský štát vylúčil všetky zákazky, ktorých zverejnenie by mohlo viesť k sprístupneniu utajovaných skutočností, čo presahuje rámec znenia článku 13 písm. a). Smernica sa vzťahuje na zákazky zahŕňajúce utajované skutočnosti, ktoré môžu podliehať osobitným ustanoveniam, ktorými sa zaručuje bezpečnosť informácií. Ostatné vecné zmeny v rozsahu pôsobnosti osobitnej výnimky sa týkajú článku 13 písm. c). Na jeho základe sa zo smernice vylučujú určité zákazky v rámci programov spolupráce. Zdá sa, že vyňatie ako také bolo správne transponované vo všetkých členských štátoch. Netýka sa to však povinnosti informovať Komisiu po uzatvorení príslušnej dohody stanovenej v článku 13 písm. c). V jednom členskom štáte nie je stanovená povinnosť informovať Komisiu a v ďalšom členskom štáte musí byť Komisia informovaná až po skončení programu spolupráce. Všetky ostatné výnimky stanovené v článku 13 boli zrejme transponované správne. Keďže tieto výnimky sa musia vykladať prísne, Komisia bude dôkladne monitorovať používanie týchto výnimiek členskými štátmi a overovať, či sa žiadna z nich, najmä výnimky podľa článku 12 a výnimka týkajúca sa zadávania zákazky vládou inej vláde podľa článku 13 písm. f), nevyužíva na obchádzanie pravidiel smernice. C. Ustanovenia týkajúce sa subdodávateľov (článok 21 a články 50 až 54 – hlava III). Smernicou sa stanovujú podrobné pravidlá týkajúce sa subdodávateľov. Ich cieľom je zvýšiť konkurencieschopnosť v rámci dodávateľských reťazcov úspešných uchádzačov. Čím systematickejšie ich verejní obstarávatelia budú využívať, tým viac prispejú k zlepšeniu prístupu na trh, najmä pre MSP a hospodárske subjekty usadené v menších krajinách, čo prispeje k skutočne európskemu trhu s obrannými zariadeniami. Pravidlá týkajúce sa subdodávateľov sú preto základom politiky Komisie. V článku 73 sa požaduje, aby Komisia predložila správu osobitne o ich transpozícii. Tieto pravidlá sú pre európske právne predpisy v oblasti verejného obstarávania nové. V smernici 2004/17/ES a smernici 2004/18/ES sa iba uvádza, že „v zadávacích podkladoch môže verejný obstarávateľ žiadať, alebo členský štát môže od neho vyžadovať, aby od uchádzača žiadal, aby vo svojej ponuke uviedol, aký podiel zákazky má v úmysle zadať tretím osobám, ako aj navrhovaných subdodávateľov“. Verejní obstarávatelia nemajú podľa smernice 2004/17/ES a smernice 2004/18/ES žiadne ďalšie práva zasahovať do výberu subdodávateľov hlavným dodávateľom. Zatiaľ čo sa článku 21 ods. 2 táto základná zásada znovu zdôrazňuje, pravidlá smernice sú pre členské štáty a ich verejných obstarávateľov dôležitým doplňujúcim nástrojom. Po prvé, podľa článku 21 ods. 3 môžu verejní obstarávatelia požiadať úspešného uchádzača, aby všetky alebo niektoré navrhované subdodávky zadal prostredníctvom verejného obstarávania opísaného v hlave III smernice. Členské štáty museli toto ustanovenie transponovať, ale mohli sa pritom rozhodnúť, či si verejní obstarávatelia môžu prostredníctvom tohto verejného obstarávania voľne vybrať subdodávateľov alebo či sú povinní tak urobiť. Dvadsaťdva členských štátov umožnilo svojim verejným obstarávateľom zaviazať úspešného uchádzača, aby svoje subdodávky zadal prostredníctvom verejného obstarávania. Žiadny členský štát nepožaduje od svojich verejných obstarávateľov, aby úspešných uchádzačov zaväzovali týmto spôsobom. Jeden členský štát zrejme článok 21 ods. 3 vôbec netransponoval. Po druhé, podľa článku 21 ods. 4 môžu členské štáty stanoviť povinnosť pre úspešného uchádzača zadať zákazku. Transpozícia týchto ustanovení je však ponechaná na uvážení členských štátov. Ak členský štát zavedie povinné zadávanie zákaziek, má dve možnosti: buď svojim verejným obstarávateľom umožní požadovať od úspešného uchádzača, aby zadal zákazku, alebo im to môže uložiť ako povinnosť. Obe možnosti, pokiaľ sa využijú, vytvárajú pre potenciálnych subdodávateľov ďalšie obchodné príležitosti. Je potrebné poznamenať, že od úspešného uchádzača možno požadovať zadanie zákazky len do výšky 30 % hlavnej zákazky a že subdodávateľom sa zákazka musí zadať prostredníctvom verejného obstarávania podľa hlavy III. Pre povinné zadávanie zákaziek sa nerozhodli len dva členské štáty. Všetky ostatné členské štáty poskytli svojim verejným obstarávateľom možnosť požadovať zadávanie zákaziek bez toho, aby im uložili povinnosť požadovať ho. Z predbežného posúdenia vyplýva, že transpozícia ustanovení členskými štátmi týkajúcich sa subdodávateľov je všeobecne v súlade so smernicou. Komisia je presvedčená, že väčšina členských štátov využila tieto príležitosti na zvýšenie hospodárskej súťaže v rámci dodávateľských reťazcov, a je presvedčená, že sa to pozitívne odrazí na vnútornom trhu. Keďže ustanovenia týkajúce sa subdodávateľov sú dôležitým nástrojom na vytvorenie rovnakých podmienok v Európe na trhu s obrannými zariadeniami, Komisia bude dôkladne monitorovať ich používanie členskými štátmi. D. Mechanizmus preskúmania, články 55 – 64 Smernica zahŕňa komplexný súbor ustanovení zameraných na účinné využitie opravných prostriedkov, ktoré majú neúspešní uchádzači k dispozícii. Tieto ustanovenia sú založené na ustanoveniach, ktorými sa koordinujú vnútroštátne systémy posudzovania pre civilné obstarávanie v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/66/ES z 11. decembra 2007, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 89/665/EHS a 92/13/EHS, pokiaľ ide o zvýšenie účinnosti postupov preskúmania v oblasti zadávania verejných zákaziek[6]. Približne polovica členských štátov transponovala ustanovenia o preskúmaní do vnútroštátnych vykonávacích opatrení smernice, zatiaľ čo druhá polovica sa rozhodla tieto ustanovenia transponovať v rámci svojich všeobecných pravidiel o nápravných prostriedkoch. V smernici sa predpokladajú určité prispôsobenia všeobecnému systému preskúmania s cieľom zohľadniť osobitné charakteristiky rezortu obrany. V tejto správe sa upozorní na dve najdôležitejšie. Po prvé, v článku 56 ods. 10 sa stanovuje, že „členské štáty môžu na tento účel rozhodnúť o tom, že konkrétny orgán má výhradnú právnu právomoc na skúmanie zmlúv v oblasti obrany a bezpečnosti“ s cieľom zabezpečiť primeranú úroveň dôvernosti utajovaných skutočností. Toto ustanovenie obsahuje aj konkrétne pravidlá o tom, ako „majú zlaďovať dôvernosť utajovaných skutočností s dodržiavaním práv obhajoby“. Zdá sa, že žiadny členský štát nevyužil možnosť zriadiť osobitný orgán s právomocou. Len niekoľko členských štátov zahrnulo osobitné predpisy o bezpečnostnej previerke členov orgánu zodpovedného za preskúmanie. Tieto predpisy sa týkajú schopnosti člena orgánu zodpovedného za preskúmanie vyriešiť daný prípad, neobsahujú však osobitné ustanovenia týkajúce sa povolenia alebo vyžiadania bezpečnostnej previerky. Z tohto dôvodu sa zdá, že členské štáty nemali v súvislosti s legislatívnym procesom rovnaké obavy, ktoré v tejto súvislosti viedli k začleneniu osobitných predpisov do smernice. Po druhé, v článku 60 ods. 3 sa uvádza, že orgán zodpovedný za preskúmanie nesmie vyhlásiť zmluvu za neplatnú, aj keď sa uzavrela nezákonne, „ak tento orgán (…) zistí, že prevažujúce dôvody týkajúce sa všeobecného záujmu, najmä v súvislosti s obrannými a/alebo bezpečnostnými záujmami, si vyžadujú, aby sa účinky zmluvy zachovali (…) Zákazka sa v každom prípade nesmie považovať za neplatnú, ak by dôsledky tejto neplatnosti vážne ohrozili samotnú existenciu širšieho obranného alebo bezpečnostného programu, ktorý je zásadný pre bezpečnostné záujmy členského štátu“. Všetky členské štáty s výnimkou dvoch zahrnuli túto konkrétnu možnosť zdržať sa vyhlásenia zmluvy za neplatnú. Z predbežného posúdenia vyplýva, že transpozícia ustanovení členskými štátmi týkajúcich sa ustanovení upravujúcich preskúmanie je v zásade v súlade so smernicou. Komisia preto očakáva, že obstarávanie v rezorte obrany a bezpečnosti bude podliehať účinnému vnútroštátnemu preskúmaniu. V. Vplyv smernice na ustanovenia členských štátov o kompenzácii V minulosti si 18 členských štátov zachovalo kompenzačné politiky, ktorými sa vyžaduje kompenzácia od zahraničných dodávateľov v prípade, že obranné zariadenia nadobudli v zahraničí. V týchto členských štátoch boli verejní obstarávatelia v zásade povinní vyžadovať takúto kompenzáciu pri nákupe nad určitú hodnotu. Tieto kompenzačné požiadavky sú reštriktívnymi opatreniami, ktoré sú v rozpore so zásadami zmluvy. Pôsobia diskriminačne voči hospodárskym subjektom, tovaru a službám z iných členských štátov a bránia voľnému pohybu tovarov a služieb. Kompenzácie tak ohrozujú riadne uplatňovanie smernice a bránia vytváraniu rovnakých podmienok v Európe v oblasti obstarávania obranných zariadení. Právne predpisy EÚ môžu kompenzáciu tolerovať len na základe odchýlok vyplývajúcich zo zmluvy, najmä článku 346 ods. 1 písm. b) ZFEÚ, t. j. ak je kompenzačná požiadavka potrebná na ochranu základných záujmov bezpečnosti členského štátu. Daný členský štát však používanie odchýlok musí v jednotlivých prípadoch odôvodniť. Komisia bola preto v úzkom kontakte so všetkými 18 dotknutými členskými štátmi a pomáhala im zrušiť alebo prepracovať ich pravidlá týkajúce sa kompenzácie. Na základe toho väčšina týchto členských štátov príslušné pravidlá buď zrušila alebo prepracovala svoje právne predpisy. V tomto prípade sa kompenzácia už nepožaduje systematicky, ale len vo výnimočných prípadoch po splnení podmienok článku 346 ZFEÚ. Z tohto dôvodu sa vykonali zásadné právne zmeny. Európska obranná agentúra a jej zúčastnené členské štáty okrem toho objasnili, že jej kódex pre kompenzácie sa môže uplatňovať len na kompenzácie, ktoré sú odôvodnené na základe článku 346 ZFEÚ. Komisia bude teraz sledovať, či tieto zmeny prinesú zmenu aj v praxi. Je presvedčená, že na vytvorenie skutočného európskeho trhu s obrannými zariadeniami je potrebné urýchlene odstrániť diskriminačné postupy v oblasti kompenzácie. Komisia v opačnom prípade prijme primerané opatrenia. Urobí tak aj v prípade, keď budú členské štáty aj naďalej uplatňovať kompenzačné pravidlá, ktoré budú zjavne nezlučiteľné s právnymi predpismi EÚ. VI. Záver Účelom smernice je vytvoriť v Európe rovnaké podmienky, ktoré sa budú vzťahovať na veľké aj malé členské štáty a spoločnosti. Verejné obstarávanie obranných zariadení v súčasnosti podlieha pravidlám vnútorného trhu a býva z nich vyňaté len vo výnimočných prípadoch. Členské štáty musia odteraz uverejňovať obchodné príležitosti, uplatňovať harmonizované postupy a postupne odstraňovať kompenzácie. Včasná transpozícia bola pre prevažnú väčšinu členských štátov výzvou. Väčšina z 23 členských štátov, ktoré transponovali smernicu do júla 2012, tak urobila prima facie správne. Komisia považuje za povzbudzujúci signál predovšetkým to, že mnohé členské štáty transponovali aj nepovinné ustanovenia týkajúce sa subdodávateľov, čím sa chopili ďalších príležitostí na podporu hospodárskej súťaže. Jednotné a správne uplatňovanie smernice je potrebné na posilnenie európskej obrannej technologickej a priemyselnej základne. Komisia bude preto dôkladne monitorovať najmä používanie výnimiek a odchýlok, ako aj postupné odstraňovanie kompenzácií. Táto správa sa všeobecne netýka právomoci Komisie začať konanie o porušení predpisov proti jednotlivým členským štátom, ktorých vnútroštátne vykonávacie opatrenia nie sú v súlade s ustanoveniami smernice. Komisia bude okrem toho venovať osobitnú pozornosť vplyvu smernice na otvorenosť trhu s obrannými zariadeniami a silu európskej obrannej priemyselnej základne. Komisia do 21. augusta 2016 predloží o tejto veci správu Európskemu parlamentu a Rade podľa článku 73 ods. 2. Na podporu vnútorného trhu v tejto oblasti môžu byť potrebné ďalšie iniciatívy a úsilie všetkých relevantných subjektov, najmä členských štátov a odvetvia. Komisia z vlastnej iniciatívy zriadila pracovnú skupinu s cieľom preskúmať možnosti ďalšieho vývoja európskych politík v rezorte obrany. Bude tak robiť spolu s Európskou obrannou agentúrou a v úzkej spolupráci so všetkými ďalšími zainteresovanými stranami s cieľom zabezpečiť celkovú súdržnosť európskych snáh v oblasti, ktorá má pre Úniu ako celok strategický význam. [1] Ú. v. EÚ L 216, 20.8.2009, s. 76 (ďalej len „smernica“). [2] Ú. v. EÚ L 146, 10.6.2009, s. 1. [3] Ú. v. EÚ L 134, 30.4.2044, s. 1. [4] Ú. v. EÚ L 134, 30.4.2004, s. 114. [5] Rozhodnutie o určení zoznamu výrobkov (zbrane, munícia a vojenský materiál), na ktoré sa vzťahujú ustanovenia článku 223 ods. 1 písm. b) – teraz článku 346 ods. 1 písm. b) ZFEÚ – zmluvy (dok. 255/58). Zápisnica z 15. apríla 1958: dok. 368/58. [6] Ú. v. EÚ L 335, 20.12.2007, s. 31.