EURÓPSKA KOMISIA V Bruseli25. 5. 2016 SWD(2016) 163 final PRACOVNÝ DOKUMENT ÚTVAROV KOMISIE USMERNENIE K VYKONÁVANIU/UPLATŇOVANIU SMERNICE

2005/29/ES O NEKALÝCH OBCHODNÝCH PRAKTIKÁCH, ktorý je sprievodným dokumentom k OZNÁMENIU KOMISIE EURÓPSKEMU

PARLAMENTU, RADE, EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU

VÝBORU A VÝBORU REGIÓNOV Komplexný prístup k podnieteniu cezhraničného elektronického obchodu pre občanov a podniky Európy {COM(2016) 320 final}



Obsah ÚVOD 1. Rozsah pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách 1.1Obchodné praktiky patriace do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách 1.1.1Praktiky po predaji vrátane vymáhania dlhov 1.1.2Obchodníci kupujúci produkty od spotrebiteľov 1.2Obchodné praktiky nepatriace do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách 1.2.1Obchodné praktiky, ktoré nemajú vplyv na ekonomické záujmy spotrebiteľa 1.2.2Obchodné praktiky, ktoré sa týkajú transakcií medzi podnikateľmi alebo ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže 1.3Úplná harmonizácia 1.3.1Podpory predaja a zníženia cien 1.3.2Výnimky z úplnej harmonizácie 1.4Súhra medzi smernicou a ostatnými právnymi predpismi EÚ 1.4.1Vzťah s inými právnymi predpismi EÚ 1.4.2Vplyv na vynútiteľnosť 1.4.3Informácie stanovené ako „podstatné“ informácie inými právnymi predpismi EÚ 1.4.4Súhra so smernicou o právach spotrebiteľov 1.4.5Súhra so smernicou o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách

1.4.6Súhra so smernicou o klamlivej a porovnávacej reklame 1.4.7Súhra so smernicou o službách 1.4.8Súhra so smernicou o elektronickom obchode 1.4.9Súhra so smernicou o audiovizuálnych mediálnych službách 1.4.10Súhra so smernicou o ochrane údajov a smernicou o súkromí a elektronických komunikáciách 1.4.11Súhra s článkami 101 – 102 ZFEÚ (pravidlá hospodárskej súťaže) 1.4.12Súhra s Chartou základných práv EÚ 1.4.13Súhra s článkami 34 – 36 ZFEÚ 1.5Vzťah medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a samoreguláciou 1.6Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách voči obchodníkom so sídlom v tretích krajinách 2. Všeobecné pojmy 2.1Pojem „obchodník“ 2.2Pojem „obchodná praktika“ 2.3Pojem „rozhodnutie o obchodnej transakcii“ 2.4„Podstatné narušenie ekonomického správania spotrebiteľa“ 2.5„Priemerný spotrebiteľ“ 2.6Zraniteľní spotrebitelia 2.6.1Kritériá zraniteľnosti v článku 5 ods. 3 2.6.2Požiadavka „predvídateľnosti“ 2.7Výzva na kúpu – pojem

3. Ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách 3.1Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách – vývojový diagram smernice 3.2Všeobecné ustanovenie – požiadavky odbornej starostlivosti 3.3Klamlivé činnosti 3.3.1Všeobecné klamlivé informácie 3.3.2Mätúci marketing 3.3.3Nedodržiavanie kódexu správania 3.4Klamlivé opomenutia konania 3.4.1Podstatné informácie 3.4.2Skrytý marketing/neoznámenie obchodného účelu 3.4.3Podstatné informácie poskytnuté nejasným spôsobom 3.4.4Skutková súvislosť a obmedzenia použitého komunikačného prostriedku 3.4.5Podstatné informácie vo výzvach na kúpu – článok 7 ods. 4 3.4.6Bezplatné vyskúšanie a pasce na odber služieb 3.4.7Poskytovanie niektorých informácií v inom jazyku 3.4.8Plánované zastarávanie 3.5Agresívne obchodné praktiky 4. Čierny zoznam obchodných praktík (príloha I) 4.1Produkty, ktoré nemožno legálne predávať – zakázaná obchodná praktika č. 9 4.2Pyramídové schémy – zakázaná obchodná praktika č. 14

4.3Produkty, ktoré liečia choroby, dysfunkcie alebo postihnutia – zakázaná obchodná praktika č. 17 4.4Používanie slova „zadarmo“ – zakázaná obchodná praktika č. 20 4.5Vytrvalý marketing prostredníctvom nástroja prenosu na diaľku – zakázaná obchodná praktika č. 26 4.6Priame nabádanie detí – zakázaná obchodná praktika č. 28 4.7Ceny – zakázaná obchodná praktika č. 31 5. Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách na konkrétne odvetvia 5.1Tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 5.1.1Súhra s inými právnymi predpismi EÚ o tvrdeniach týkajúcich sa životného prostredia 5.1.2Hlavné zásady: články 6, 7 a 12 smernice o nekalých obchodných praktikách uplatnené na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 5.1.3Uplatňovanie článku 6 smernice o nekalých obchodných praktikách na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 5.1.4Uplatňovanie článku 7 smernice o nekalých obchodných praktikách na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 5.1.5Uplatňovanie článku 12 smernice o nekalých obchodných praktikách na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 5.1.6Uplatňovanie prílohy I na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 5.1.7Porovnávanie tvrdení týkajúcich sa životného prostredia 5.2Online sektor 5.2.1Online platformy 5.2.2Uplatniteľnosť smernice o nekalých obchodných praktikách na online platformy 5.2.3Platformy elektronického obchodu (trhoviská) 5.2.4Obchody s aplikáciami 5.2.5Hospodárstvo spoločného využívania zdrojov

5.2.6Vyhľadávače 5.2.7Nástroje na porovnávanie 5.2.8Nástroje pre recenzie používateľov 5.2.9Sociálne médiá 5.2.10Platformy hromadného nakupovania 5.2.11Dynamická cenotvorba 5.2.12Cenová diskriminácia 5.2.13Personalizovaná cenotvorba 5.2.14Využívanie geolokalizačných techník 5.3Odvetvie cestovania a dopravy 5.3.1Prierezové otázky 5.3.2Balík cestovných služieb 5.3.3Zmluvy o časovo vymedzenom užívaní ubytovacích zariadení 5.3.4Otázky relevantné najmä pre leteckú dopravu 5.3.5Otázky týkajúce sa požičiavania automobilov 5.4Finančné služby a nehnuteľnosti 5.4.1Prierezové otázky 5.4.2Otázky špecifické pre nehnuteľnosti 5.4.3Otázky špecifické pre finančné služby Príloha I: Judikatúra Súdneho dvora Európskej únie o smernici o nekalých obchodných praktikách (zoradená podľa roku)

Please note that this Guidance has originally been drafted in English. In case of any linguistic doubts, please consult the English version, which is available at: http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_en.pdf ÚVOD Účelom tohto usmernenia je uľahčiť riadne uplatňovanie smernice 2005/29/ES o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu (ďalej len „smernica o nekalých obchodných praktikách“). Poskytuje usmernenie ku kľúčovým pojmom a ustanoveniam smernice o nekalých obchodných praktikách a praktické príklady jej vykonávania pochádzajúce z judikatúry Súdneho dvora Európskej únie (ďalej len „Súdny dvor EÚ“) a vnútroštátnych súdov a zo správnych orgánov. Vychádza z verzie usmernenia z roku 2009 a nahrádza ju. Smernica o nekalých obchodných praktikách predstavuje zastrešujúci právny predpis EÚ upravujúci prístup k nekalým obchodným praktikám v transakciách medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi. Vzťahuje sa na všetky obchodné praktiky, ku ktorým dochádza pred uskutočnením (t. j. počas reklamy alebo marketingu), počas uskutočnenia a po uskutočnení transakcie medzi podnikateľom a spotrebiteľom. V oznámení o uplatňovaní smernice o nekalých obchodných praktikách z roku 2013 a v sprievodnej správe k tomuto oznámeniu sa konštatovalo, že je potrebné posilniť presadzovanie uplatňovania ustanovení smernice o nekalých obchodných praktikách. V tomto usmernení sa objasňujú otázky spoločné pre všetky členské štáty s cieľom uľahčiť činnosti zamerané na presadzovanie uplatňovania a zaručiť právnu istotu. Zahrňuje to napríklad tieto témy: ·súhra medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a ostatnými právnymi predpismi EÚ, ·pribúdajúca judikatúra Súdneho dvora EÚ a vnútroštátnych súdov, ·spôsob uplatňovania smernice o nekalých obchodných praktikách na nové a vznikajúce obchodné modely, zvlášť v online sektore. Toto usmernenie súvisí s oznámením Komisie o „komplexnom prístupe k podnieteniu cezhraničného elektronického obchodu pre občanov a podniky Európy“ (COM(2016)320), najmä s jeho oddielom 6. Vypracovali ho útvary Komisie a neodráža nevyhnutne názory Európskej komisie. Jeho účelom je uľahčiť vykonávanie smernice 2005/29/ES o nekalých obchodných praktikách. Samotné usmernenie však nie je právne záväzné. Každý záväzný výklad práva by mal vychádzať zo samotnej smernice 2005/29/ES a ďalších uplatniteľných právnych aktov alebo zásad. Záväzne vykladať právo Únie je oprávnený len Súdny dvor EÚ. Posudzovanie toho, či je obchodná praktika nekalá, na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, sa okrem prípadov praktík uvedených v prílohe I k smernici musí vykonávať osobitne pre jednotlivé prípady. Vykonanie takéhoto posúdenia je v právomoci členských štátov. 1.Rozsah pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách Článok 3 ods. 1 Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu. Smernica má horizontálnu povahu a chráni hospodárske záujmy spotrebiteľov. Jej ustanovenia založené na zásadách sa týkajú širokej škály praktík a sú dostatočne široko zamerané na to, aby zachytili rýchlo sa vyvíjajúce výrobky, služby a metódy predaja. 1.1Obchodné praktiky patriace do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách Článok 2 písm. d) obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom“ (ďalej tiež „obchodné praktiky“) sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom. Článok 2 písm. c) „produkt“ je akýkoľvek tovar alebo služba vrátane nehnuteľností, práva a záväzku.

Táto časť je zameraná najmä na príklady obchodných praktík, pri ktorých môže byť potrebné objasniť, že skutočne patria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. O uplatňovaní smernice o nekalých obchodných praktikách na modely obchodovania online sa hovorí v kapitole 5.2. 1.1.1Praktiky po predaji vrátane vymáhania dlhov Podľa článku 3 ods. 1 sa obchodné praktiky neuskutočňujú len počas fázy marketingu a dodania, ale aj po uskutočnení transakcie. V odôvodnení 13 smernice o nekalých obchodných praktikách sa uvádzajú aj „nekalé obchodné praktiky, ktoré vznikajú mimo akýchkoľvek zmluvných vzťahov medzi obchodníkom a spotrebiteľom alebo ktoré nasledujú po uzavretí zmluvy a počas jej plnenia“. Napríklad: · Obchodník, ktorý používa nevýhodné alebo neprimerané mimozmluvné prekážky, aby zabránil spotrebiteľovi zmeniť poskytovateľa služby: taliansky orgán na ochranu hospodárskej súťaže (AGCM) udelil pokutu telekomunikačnej spoločnosti za to, že odďaľovala možnosť prechodu svojich zákazníkov k inému poskytovateľovi služieb a zabraňovala im v tom. Niektoré vnútroštátne orgány uviedli, že bez ohľadu na to, či obchodník postúpil pohľadávku tretej strane, vymáhanie dlhov je potrebné považovať za obchodné praktiky po predaji, pretože vymáhanie dlhov priamo súvisí s predajom alebo dodávaním produktov. Neexistujú objektívne dôvody rozlišovať pri posudzovaní tejto okolnosti na základe toho, či si obchodník na túto činnosť najme špecializované agentúry alebo nie. To vyplýva aj z bodu 25 prílohy I, na základe ktorého sa „osobné navštevovanie domácnosti spotrebiteľa, ignorujúc žiadosť spotrebiteľa odísť alebo sa nevracať, okrem prípadov a v rozsahu odôvodnenom podľa vnútroštátneho práva na účely vymáhania zmluvného záväzku“ považuje za nekalú praktiku za každých okolností. Napríklad: ·Slovenský súd vyslovil právny názor, že oznámenie spotrebiteľovi, ktorý si neplní svoje finančné záväzky, že jeho meno bude zverejnené ako meno neplatiča v miestnych médiách, je agresívnou obchodnou praktikou. ·Taliansky orgán na ochranu hospodárskej súťaže (AGCM) zakročil proti vymáhačovi dlhov, ktorý používal logo, meno a dokumenty podobné tým, ktoré používajú oficiálne talianske agentúry. Obchodník u spotrebiteľov vytváral klamlivý dojem, že vykonáva oficiálne súdne príkazy, aby spotrebiteľov prinútil zaplatiť ich dlhy, hoci v skutočnosti sú takéto právomoci vyhradené verejným orgánom. ·Poľský orgán (UOKiK) skonštatoval, že vymáhanie dlhov predstavuje obchodnú praktiku po predaji patriacu do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách a udelil pokutu agentúre na vymáhanie dlhov za poskytovanie klamlivých informácií spotrebiteľom o rozsahu a závažnosti nepriaznivých dôsledkov, ktorým budú čeliť, ak ihneď neuhradia dlh. Agentúra na vymáhanie dlhov riadne neinformovala spotrebiteľov ani o presnom zmluvnom základe dlhu a vyvíjala na nich neprimeraný psychologický nátlak. 1.1.2Obchodníci kupujúci produkty od spotrebiteľov Niektorí obchodníci môžu počas svojej profesionálnej činnosti kupovať produkty od spotrebiteľov. Môže k tomu dochádzať napríklad v prípade predajcov automobilov, predajcov starožitností a maloobchodníkov s použitým tovarom. Podľa vymedzenia pojmov uvedeného v smernici o nekalých obchodných praktikách sú obchodnými praktikami len praktiky „priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“. Opačná situácia, keď obchodníci kupujú produkty od spotrebiteľov, nepatrí do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. V niektorých prípadoch však možno nájsť súvis medzi predajom produktu spotrebiteľom obchodníkovi a podporou, predajom alebo dodávkou (iného) produktu spotrebiteľovi. Dohody o kúpe na protiúčet sú napríklad bežné v obchode s motorovými vozidlami. Obchodník kúpi použité vozidlo od spotrebiteľa, ktorý zase kúpi vozidlo od obchodníka. V takýchto prípadoch by sa kúpa obchodníka mohla považovať za súčasť odmeny poskytnutej zo strany spotrebiteľa za časť transakcie prebiehajúcej medzi podnikateľom a spotrebiteľom. Dohody o kúpe na protiúčet jednoznačne patria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. Napríklad: · Úrad Spojeného kráľovstva pre spravodlivé obchodovanie (teraz: Úrad pre hospodársku súťaž a trhy – Competition and Markets Authority – CMA) vyšetroval praktiky spoločností špecializujúcich sa na kúpu použitých áut od spotrebiteľov, pretože sa vychádzalo z toho, že takéto praktiky patria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. Tento britský úrad konkrétne podnikol kroky proti spoločnosti kupujúcej použité autá na základe toho, že jej online hodnotenia by mohli byť klamlivé. Kúpa a opätovný predaj zlata by mohli za určitých okolností patriť do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. Napríklad, keď obchodník ponúka spotrebiteľom odborné ocenenie ich zlata pred tým, ako ho kúpi, mohlo by sa to považovať za poskytovanie služby spotrebiteľom. Keď je to tak, uplatňuje sa smernica o nekalých obchodných praktikách, a obchodník by preto nemal poskytovať klamlivé informácie o skutočnej hodnote zlata alebo o cene ponúkanej služby (napr. nespomenutie „správnych poplatkov“).

Napríklad: ·„Obchodníčka, ktorá je odborníčkou na čínsku keramiku, povie spotrebiteľovi, že váza z obdobia dynastie Ming, ktorú mu chce predať, je falzifikát. Ak to tak nie je, takéto tvrdenie by pravdepodobne predstavovalo klamlivé konanie“. 1.2 Obchodné praktiky nepatriace do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách 1.2.1Obchodné praktiky, ktoré nemajú vplyv na ekonomické záujmy spotrebiteľa Článok 1 Účelom tejto smernice je prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa aproximáciou zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o nekalých obchodných praktikách poškodzujúcich ekonomické záujmy spotrebiteľov. Smernica o nekalých obchodných praktikách sa nevzťahuje na vnútroštátne pravidlá, ktoré majú chrániť záujmy, ktoré nie sú ekonomickej povahy. Smernica o nekalých obchodných praktikách nemá preto vplyv na možnosť členských štátov stanovovať pravidlá upravujúce obchodné praktiky z dôvodov ochrany zdravia, bezpečnosti alebo životného prostredia. Smernica o nekalých obchodných praktikách sa nevzťahuje ani na existujúce vnútroštátne pravidlá pre marketing a reklamu založené na „vkuse a dobrých mravoch“. Podľa odôvodnenia 7 sa „táto smernica […] nezaoberá […] právnymi požiadavkami na vkus a dobré mravy, ktoré sa v jednotlivých členských štátoch značne líšia. […] Členské štáty by mali podľa toho mať možnosť naďalej uplatňovať na svojom území zákaz obchodných praktík z dôvodu vkusu a dobrých mravov, v súlade s právom Spoločenstva, a to aj v prípade, ak tieto praktiky neobmedzujú slobodu voľby spotrebiteľov. […].“ Smernica o nekalých obchodných praktikách v súvislosti s obchodnými praktikami sa preto nevzťahuje na vnútroštátne pravidlá týkajúce sa ochrany ľudskej dôstojnosti, predchádzania sexuálnej, rasovej a náboženskej diskriminácii alebo zobrazovania nahoty, násilia alebo protispoločenského správania. Napríklad: ·Súdny dvor EÚ objasnil, že smernica o nekalých obchodných praktikách sa nevzťahuje na vnútroštátne ustanovenie, ktorým sa obchodníkovi zabraňuje v tom, aby bola jeho predajňa otvorená sedem dní v týždni, vyžadovaním od obchodníkov, aby si vybrali deň v týždni, v ktorý bude predajňa zatvorená, pretože takýmto konkrétnym ustanovením sa nesledujú ciele týkajúce sa ochrany spotrebiteľa. Vnútroštátne pravidlá, ktorých cieľom je chrániť ekonomické záujmy spotrebiteľov, v spojení s inými záujmami, naopak do rozsahu pôsobnosti smernice patria. Napríklad: ·Vnútroštátne pravidlá zakazujúce predaj s bonusmi: Súdny dvor EÚ objasnil, že smernica o nekalých obchodných praktikách bráni všeobecnému vnútroštátnemu zákazu predaja s bonusmi, ktorého cieľom je dosiahnuť ochranu spotrebiteľa a iné ciele (napríklad pluralitu tlače). ·Vnútroštátne pravidlá povoľujúce oznámenie výpredaja len v prípade schválenia príslušným miestnym správnym orgánom: Súdny dvor EÚ skonštatoval, že vnútroštátny súd implicitne uznal, že cieľom takéhoto ustanovenia, o ktoré išlo v danej veci, bola ochrana spotrebiteľov, nielen ochrana účastníkov hospodárskej súťaže a iných subjektov na trhu. Smernica o nekalých obchodných praktikách bola preto uplatniteľná. 1.2.2Obchodné praktiky, ktoré sa týkajú transakcií medzi podnikateľmi alebo ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže Odôvodnenie 6 Táto smernica […] sa [nevzťahuje] ani nemá vplyv na vnútroštátne právne predpisy o nekalých obchodných praktikách, ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi; berúc plne do úvahy zásadu plnej subsidiarity, členské štáty budú môcť, ak sa tak rozhodnú, naďalej regulovať tieto praktiky v súlade s právom Spoločenstva […]. Obchodné praktiky medzi podnikateľmi (business-to-business, ďalej len „B2B“) nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. Čiastočne sa na ne vzťahuje smernica o klamlivej a porovnávacej reklame. Členské štáty môžu v rámci svojich vnútroštátnych právnych predpisov rozšíriť ochranu poskytovanú na základe smernice o nekalých obchodných praktikách aj na obchodné praktiky B2B.

Len opatrenia, ktoré chránia výlučne záujmy účastníkov hospodárskej súťaže, nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. V prípadoch, keď sa vnútroštátnymi opatreniami upravuje praktika s dvojakým cieľom chrániť spotrebiteľov aj účastníkov hospodárskej súťaže, sa na takéto vnútroštátne opatrenia smernica o nekalých obchodných praktikách vzťahuje. Pokiaľ ide o rozlišovanie medzi záujmami spotrebiteľov a účastníkov hospodárskej súťaže, Súdny dvor EÚ konštatoval, že: „39 […] Z uvedeného rozsahu pôsobnosti sú tak vylúčené, ako vyplýva z odôvodnenia č. 6 [smernice o nekalých obchodných praktikách], iba vnútroštátne právne predpisy, ktoré sa týkajú nekalých obchodných praktík poškodzujúcich „výlučne“ ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi. 40 […] to celkom zrejme nie je prípad vnútroštátnych ustanovení, [ktoré] sú vyslovene zamerané na ochranu spotrebiteľov, a nie výlučne na ochranu účastníkov hospodárskej súťaže a iných účastníkov trhu“ . Je na vnútroštátnych orgánoch a súdoch, aby rozhodli, či je účelom vnútroštátneho ustanovenia chrániť záujmy spotrebiteľov. Súdny dvor EÚ skonštatoval, že: „29 Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, a nie Súdnemu dvoru, aby zistil, či vnútroštátne ustanovenia […] skutočne sledujú ciele smerujúce k ochrane spotrebiteľov na účely overenia, či takéto ustanovenia môžu spadať do pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách […].“ Súdny dvor EÚ konštatoval aj to, že smernici o nekalých obchodných praktikách odporuje vnútroštátne ustanovenie zakazujúce predaj so stratou len v rozsahu, v akom je jeho cieľom chrániť spotrebiteľov. Pokiaľ ide o vnútroštátne pravidlá zakazujúce zníženia cien počas predpredajného obdobia, Súdny dvor EÚ objasnil, že takýto zákaz nie je v súlade so smernicou o nekalých obchodných praktikách, ak je jeho cieľom chrániť ekonomické záujmy spotrebiteľov. Zároveň však konštatoval, že vnútroštátne ustanovenie nepatrí do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách „ak je jeho cieľom výlučne, ako tvrdí vnútroštátny súd, úprava vzťahov medzi účastníkmi hospodárskej súťaže, a nie ochrana spotrebiteľov. 1.3Úplná harmonizácia Smernica o nekalých obchodných praktikách je založená na zásade úplnej harmonizácie. S cieľom odstrániť prekážky na vnútornom trhu a zvýšiť právnu istotu pre spotrebiteľov a podnikateľov bol na úrovni EÚ vytvorený jednotný regulačný rámec harmonizujúci vnútroštátne pravidlá. Súdny dvor EÚ ďalej objasnil nasledovné. Konštatoval: „Smernica tak pristupuje k úplnej harmonizácii uvedených pravidiel na úrovni Spoločenstva. […] členské štáty nemôžu prijať prísnejšie opatrenia ako tie, ktoré sú definované v smernici, a to ani s cieľom zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov“. Na základe toho sa skonštatovalo, že vnútroštátny všeobecný zákaz kombinovaných ponúk odporuje smernici. 1.3.1Podpory predaja a zníženia cien Smernica o nekalých obchodných praktikách sa vzťahuje na obchodné praktiky, ako sú kombinované alebo viazané ponuky, zľavy, zníženia cien, podpory predaja, obchodná lotéria, súťaže a kupóny. Smernica o nekalých obchodných praktikách obsahuje niekoľko ustanovení týkajúcich sa praktík v oblasti podpory predaja (napr. článok 6 ods. 1 písm. d) o existencii osobitnej cenovej výhody, príloha I bod 5 o vábivej reklame, bod 7 o špeciálnych ponukách, body 19 a 31 o súťažiach a vypísaní ceny a bod 20 o ponukách tovaru zadarmo). Súdny dvor EÚ objasnil, že pravidlá vyžadujúce, aby sa pri znížení ceny uvádzala referenčná cena a trvanie akcie, nie sú v súlade so smernicou o nekalých obchodných praktikách: „61. V dôsledku toho takáto vnútroštátna právna úprava všeobecne zakazujúca praktiky neuvedené v prílohe I smernice 2005/29 bez toho, aby sa vykonalo jednotlivé posúdenie ich „nekalej“ povahy vzhľadom na kritériá uvedené v článkoch 5 až 9 tejto smernice, je v rozpore s obsahom článku 4 tejto smernice a ide proti cieľu úplnej harmonizácie sledovanej uvedenou smernicou, aj keď je cieľom tejto právnej úpravy vyššia úroveň ochrany spotrebiteľov […]“ Smernicou o nekalých obchodných praktikách sa od obchodníkov výslovne nevyžaduje, aby uvádzali zníženie cien konkrétnymi spôsobmi alebo aby uvádzali dôvody zníženia cien. To, či obchodník koná v rozpore so smernicou o nekalých obchodných praktikách, by sa malo posudzovať osobitne v jednotlivých prípadoch.

Otázky týkajúce sa cenových akcií a charakteru úplnej harmonizácie smernice o nekalých obchodných praktikách sa objavili aj v súvislosti so smernicou o označovaní cien. Účelom tejto smernice je vyžadovať od obchodníkov, aby uvádzali maloobchodnú cenu, jednotkovú cenu a mernú jednotku produktov s cieľom uľahčiť spotrebiteľom porovnávanie cien. Argumentovalo sa, že v prípade politík tvorby cien spojených s kampaňami na podporu predaja sa ciele smernice dajú dosiahnuť len zavedením reštriktívnejších požiadaviek správneho označovania cien, než sú tie, ktoré vyplývajú zo smernice o nekalých obchodných praktikách. Súdny dvor EÚ konštatoval, že: „59. […] predmetom smernice 98/6 nie je ochrana spotrebiteľov pri označovaní cien vo všeobecnosti, alebo pokiaľ ide o pravdivosť oznámení o cenových zľavách z ekonomického hľadiska, ale v oblasti označovania cien výrobkov na základe rôznych merných jednotiek“. Súdny dvor EÚ ďalej konštatoval, že zachovávanie reštriktívnejších vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa znížení cien nemôže byť odôvodnené na základe smernice o označovaní cien. 1.3.2Výnimky z úplnej harmonizácie V článku 3 ods. 5 a 6 smernice o nekalých obchodných praktikách sa stanovuje dočasná výnimka z úplnej harmonizácie na obdobie šiestich rokov od 12. júna 2007. Uplatňovalo sa to na vnútroštátne ustanovenia, ktorými sa vykonávajú smernice obsahujúce ustanovenia o minimálnej harmonizácii. V správe Komisie o uplatňovaní smernice o nekalých obchodných praktikách z roku 2013 sa konštatovalo, že nie je potrebné túto výnimku predĺžiť. To znamená, že od 12. júna 2013 sa článok 3 ods. 5 a 6 smernice o nekalých obchodných praktikách už neuplatňujú. V odôvodnení 14 sa objasňuje, že prístup úplnej harmonizácie nebráni členským štátom, aby vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch vymedzili základné vlastnosti určitých produktov, ktorých opomenutie by bolo pri výzve na kúpu podstatné. Takisto sa v ňom objasňuje, že smernica o nekalých obchodných praktikách by sa nemala dotýkať existujúceho práva EÚ, ktoré výslovne dáva členským štátom možnosť voľby medzi viacerými úpravami zameranými na ochranu spotrebiteľov v oblasti obchodných praktík. V článku 3 ods. 9 sa stanovuje obmedzenie charakteru úplnej harmonizácie smernice o nekalých obchodných praktikách, pričom sa tam uvádza, že „vo vzťahu k „finančným službám“ […] a nehnuteľnostiam, môžu členské štáty ukladať požiadavky, ktoré sú reštriktívnejšie alebo normatívnejšie ako táto smernica v oblasti, ktorú aproximuje“. Vzhľadom na to môžu členské štáty stanoviť v týchto odvetviach pravidlá, ktoré prekračujú ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ sú v súlade s ostatnými právnymi predpismi EÚ. Kapitola 5.4 sa konkrétne zaoberá tým, ako sa smernica o nekalých obchodných praktikách uplatňuje na finančné služby a nehnuteľnosti. 1.4Súhra medzi smernicou a ostatnými právnymi predpismi EÚ Článok 3 ods. 4 V prípadoch rozporu medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi Spoločenstva upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík majú prednosť a na tieto osobitné aspekty sa použijú iné právne predpisy Spoločenstva. Odôvodnenie 10 Je nevyhnutné zabezpečiť vnútorný súlad medzi touto smernicou a existujúcim právom Spoločenstva, najmä v špecifických odvetviach, kde sa uplatňujú podrobné ustanovenia o nekalých obchodných praktikách. […] Táto smernica sa teda primerane uplatní iba vtedy, ak neexistujú iné osobitné predpisy práva Spoločenstva upravujúce osobitné aspekty nekalých obchodných praktík, akými sú napríklad požiadavky na informácie a pravidlá o spôsobe poskytovania informácií spotrebiteľovi. Poskytuje ochranu spotrebiteľom tam, kde neexistujú osobitné predpisy pre určité odvetvie na úrovni Spoločenstva, a zakazuje obchodníkom vytvárať klamlivú predstavu o povahe produktov. To je obzvlášť dôležité pri zložitých produktoch s vysokou mierou rizika pre spotrebiteľov, ako napríklad niektoré produkty finančných služieb. V dôsledku toho táto smernica dopĺňa acquis Spoločenstva, ktoré sa vzťahuje na obchodné praktiky poškodzujúce ekonomické záujmy spotrebiteľov. Vzhľadom na jej všeobecný rozsah pôsobnosti sa smernica vzťahuje na mnohé obchodné praktiky, ktoré sa upravujú aj v iných všeobecných alebo sektorových právnych predpisoch EÚ. 1.4.1Vzťah s inými právnymi predpismi EÚ Článok 3 ods. 4 a odôvodnenie 10 predstavujú kľúčové prvky smernice o nekalých obchodných praktikách. Objasňuje sa v nich, že smernica o nekalých obchodných praktikách dopĺňa iné právne predpisy EÚ („právne predpisy Spoločenstva“) upravujúce osobitné aspekty nekalých obchodných praktík. To znamená, že smernica o nekalých obchodných praktikách funguje ako „záchranná sieť“ zabezpečujúca udržiavanie vysokej úrovne spoločnej ochrany spotrebiteľa proti nekalým obchodným praktikám vo všetkých odvetviach, a to aj dopĺňaním iných právnych predpisov EÚ a zapĺňaním medzier v nich. Keď existujú sektorové alebo iné právne predpisy EÚ a ich ustanovenia sa prekrývajú s ustanoveniami smernice o nekalých obchodných praktikách, príslušné ustanovenia lex specialis budú mať prednosť. V článku 3 ods. 4 smernice sa objasňuje, že „v prípadoch rozporu medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi Spoločenstva upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík majú prednosť a na tieto osobitné aspekty sa použijú iné právne predpisy Spoločenstva“.

Z článku 3 ods. 4 v spojení s odôvodnením 10 vyplýva, že ustanovenie práva EÚ bude mať prednosť pred smernicou o nekalých obchodných praktikách, ak budú splnené všetky tri tieto podmienky: Ømá status práva EÚ, Øupravuje osobitný aspekt obchodných praktík a Ødané dve ustanovenia sú v rozpore alebo obsah iného ustanovenia práva EÚ sa prekrýva s obsahom príslušného ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách, napríklad ak upravuje príslušné konanie podrobnejšie a/alebo ak je uplatniteľné na konkrétne odvetvie. Napríklad: ·V článku 12 smernice o hypotekárnych úveroch sa v zásade zakazuje viazanie produktov, pri ktorom sa zmluva o úvere na hypotéku predá s ďalším finančným produktom a neposkytne sa samostatne. Tento zákaz je sám osebe v rozpore so smernicou o nekalých obchodných praktikách, pretože viazanie produktov by bolo nekalé, a preto zakázané na základe smernice o nekalých obchodných praktikách len po posúdení jednotlivých prípadov. Jej článok 12 má prednosť pred všeobecnými pravidlami smernice o nekalých obchodných praktikách. To znamená, že viazanie produktov v zmysle článku 12 smernice o hypotekárnych úveroch je zakázané ako také. Ak sú splnené všetky tri vyššie uvedené podmienky, smernica o nekalých obchodných praktikách sa neuplatní na osobitný aspekt obchodnej praktiky upravený, napríklad, sektorovým pravidlom. Smernica o nekalých obchodných praktikách si však zachováva svoju relevantnosť, pokiaľ ide o posudzovanie iných možných aspektov obchodnej praktiky, ktorými sa nezaoberajú sektorové ustanovenia, napríklad agresívneho správania obchodníka. Napríklad: ·Aby mohol spotrebiteľ zmeniť poskytovateľa telekomunikačných služieb, jeho súčasný poskytovateľ od neho vyžaduje vyplnenie formulára. Formulár však nie je dostupný online a poskytovateľ neodpovedá na e-maily/telefonáty spotrebiteľa. Takéto správanie sa nezakazuje podľa článku 30 smernice o univerzálnej službe , v ktorom sa len stanovuje, že pri zmene poskytovateľa si môže účastník ponechať svoje telefónne číslo a že prenos čísla sa vykoná rýchlo a nebude príliš nákladný. Možno ho však posúdiť na základe článku 8 a článku 9 písm. d) smernice o nekalých obchodných praktikách, ktorými sa neprimerané mimozmluvné prekážky kladené zmene poskytovateľa kvalifikujú ako agresívna obchodná praktika . Z uvedeného vyplýva, že vo všeobecnosti uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách nie je samo osebe vylúčené len preto, lebo existujú iné právne predpisy EÚ, ktorými sa upravujú osobitné aspekty nekalých obchodných praktík. Napríklad: ·V spojených veciach C-544/13 a C-545/13 Súdny dvor EÚ skonštatoval, že : „[…] vnútroštátny súd [sa] v podstate pýta, či za predpokladu, že by sa na humánne lieky […] vzťahovala smernica 2001/83, na reklamné praktiky týkajúce sa týchto liekov, […] by sa vzťahovala smernica 2005/29.[…] Súdny dvor vyslovil právny názor, že smernica 2005/29 sa vyznačuje mimoriadne širokým vecným rozsahom pôsobnosti vzťahujúcim sa na všetky obchodné praktiky, ktoré priamo súvisia s podporou, predajom alebo dodávkou tovaru spotrebiteľom. […] „treba […] odpovedať, že dokonca za predpokladu že by sa na humánne lieky, ako sú lieky sporné v konaní vo veci samej, vzťahovala pôsobnosť smernice 2001/83, na reklamné praktiky týkajúce sa týchto liekov […] by sa vzťahovala tiež smernica 2005/29, pokiaľ by podmienky uplatnenia tejto smernice boli splnené.“ Smernica o nekalých obchodných praktikách sa preto môže spravidla uplatňovať spolu so sektorovými pravidlami EÚ doplňujúcim spôsobom; to znamená, že konkrétnejšími požiadavkami stanovenými na základe iných pravidiel EÚ sa spravidla rozširujú všeobecné požiadavky smernice o nekalých obchodných praktikách, väčšinou s cieľom zabrániť obchodníkom v tom, aby poskytovali informácie vyžadované sektorovými právnymi predpismi klamlivým alebo agresívnym spôsobom, pokiaľ tento aspekt konkrétne neupravujú sektorové pravidlá. Napríklad: ·Motorové vozidlá podliehajú úplne harmonizovaným požiadavkám EÚ vymedzujúcim limity emisií znečisťujúcich látok a postupy testovania emisií znečisťujúcich látok a CO2, ako aj spotreby paliva (pozri nariadenie č. 715/2007/ES) . S cieľom pomôcť spotrebiteľom vybrať si vozidlá s nízkou spotrebou paliva sa v smernici 1999/94/ES osobitne vyžaduje, aby sa potenciálnym kupujúcim nových osobných automobilov ponúkaných na predaj alebo lízing v EÚ poskytovali informácie o úradnej spotrebe paliva a emisiách CO2 . Ak sa to nestane a zároveň dochádza k agresívnemu marketingovému správaniu, napríklad k predaju pod tlakom, danému obchodníkovi hrozí, že sa jeho správanie bude považovať za porušenie smernice 1999/94/ES aj smernice o nekalých obchodných praktikách . 1.4.2Vplyv na vynútiteľnosť Článok 11 1. Členské štáty zabezpečia existenciu vhodných a účinných prostriedkov na boj proti nekalým obchodným praktikám s cieľom vynútiť súlad s ustanoveniami tejto smernice v záujme spotrebiteľov. Z článku 11 vyplýva, že s cieľom zabezpečiť riadne uplatňovanie právnych predpisov EÚ v oblasti ochrany spotrebiteľa by mali členské štáty zabezpečiť koordináciu v dobrej viere medzi jednotlivými príslušnými orgánmi presadzovania. V tých členských štátoch, kde sú za presadzovanie uplatňovania smernice o nekalých obchodných praktikách a sektorových právnych predpisov zodpovedné rôzne orgány, by mali orgány úzko spolupracovať, aby sa zabezpečila konzistentnosť zistení vyplývajúcich z ich príslušných vyšetrovaní týkajúcich sa toho istého obchodníka a/alebo obchodnej praktiky.

1.4.3Informácie stanovené ako „podstatné“ informácie inými právnymi predpismi EÚ Článok 7 ods. 5 5. Požiadavky na informácie zavedené právom Spoločenstva vo vzťahu k obchodnej komunikácii vrátane reklamy alebo marketingu, ktorých demonštratívny výpočet je uvedený v prílohe II, sa považujú za podstatné. „Požiadavky na informácie zavedené právom Spoločenstva vo vzťahu k obchodnej komunikácii“ možno nájsť v niekoľkých sektorových právnych predpisoch EÚ. Napríklad: Øživotné prostredie (napr. smernica o energetickom označovaní, smernica o ekodizajne, smernica o spotrebe paliva); Øfinančné služby [napr. smernica o trhoch s finančnými nástrojmi, smernica o platobných službách, smernica o spotrebiteľských úveroch, smernica o hypotekárnych úveroch, smernica o platobných účtoch, nariadenie o balíkoch retailových investičných produktov (PRIP)]; Øzdravie (napr. smernica 2001/83/ES); Øtelekomunikácie (napr. smernica o univerzálnej službe); Ødoprava (napr. nariadenie o leteckých službách, nariadenie o právach cestujúcich) Takéto požiadavky na informácie sú často konkrétnejšie ako požiadavky na informácie stanovené v smernici o nekalých obchodných praktikách. V článku 7 ods. 5 smernice o nekalých obchodných praktikách sa objasňuje, že takéto požiadavky na informácie „sa považujú za podstatné“. O pojme „podstatné informácie“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách sa hovorí v časti 3.4.1. Napríklad: ·V článku 23 nariadenia o leteckých službách sa vyžaduje, aby všetci leteckí dopravcovia, ich zástupcovia a iní predajcovia leteniek pri ponúkaní leteniek rozčlenili konečnú cenu na jednotlivé zložky (napr. letecké cestovné, dane, letiskové poplatky a iné poplatky, ktoré sa týkajú napríklad bezpečnostnej ochrany alebo paliva). To predstavuje podstatné informácie v zmysle článku 7 ods. 5 smernice o nekalých obchodných praktikách. V odôvodnení 15 sa stanovuje, že členské štáty budú môcť zachovať alebo doplniť požiadavky na informácie týkajúce sa zmluvného práva, ak je to prípustné podľa klauzúl o minimálnej harmonizácii v existujúcich nástrojoch práva Spoločenstva. Napríklad: ·Členské štáty môžu zaviesť ďalšie predzmluvné požiadavky pre predaj v prevádzkových priestoroch, ktorý podlieha klauzule o minimálnej harmonizácii v článku 5 ods. 4 smernice o právach spotrebiteľov. 1.4.4Súhra so smernicou o právach spotrebiteľov Smernica o právach spotrebiteľov sa začala uplatňovať 13. júna 2014. Vzťahuje sa na všetky zmluvy uzatvárané medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi vrátane zmlúv uzavretých mimo prevádzkových priestorov, na diaľku alebo v prevádzkových priestoroch. V plnej miere sa ňou harmonizujú aj požiadavky na predzmluvné informácie v prípade zmlúv uzavretých na diaľku alebo mimo prevádzkových priestorov, zatiaľ čo členským štátom sa ňou umožňuje prijať alebo ponechať v platnosti dodatočné požiadavky na predzmluvné informácie v prípade zmlúv uzavretých v prevádzkových priestoroch (článok 5 ods. 4). Táto klauzula o minimálnej harmonizácii má dôsledky pre obchodné praktiky patriace do rozsahu pôsobnosti úplne harmonizovanej smernice o nekalých obchodných praktikách. Na základe článku 5 ods. 4 smernice o právach spotrebiteľov môžu členské štáty prijať alebo ponechať v platnosti požiadavky na predzmluvné informácie, ktoré siahajú nad rámec smernice o nekalých obchodných praktikách, ak sa takéto vnútroštátne požiadavky vzťahujú len predaj v prevádzkových priestoroch a týkajú sa len požiadaviek na predzmluvné informácie, a nie reklamy a marketingu.

Napríklad: ·Vnútroštátna požiadavka, aby obchodníci v kamenných obchodoch pri cenových akciách uvádzali vedľa akciovej ceny aj pôvodnú cenu, by siahala nad rámec rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. Na základe článku 5 ods. 4 smernice o právach spotrebiteľov by sa to však mohlo považovať za prípustnú požiadavku na informácie, pokiaľ by sa vzťahovala výlučne na predaj v prevádzkových priestoroch a na obdobie pred uzavretím zmluvy.



Tieto dve smernice sa aj navzájom dopĺňajú. Napríklad: ·Zotrvačný predaj: V bode 21 prílohy I k smernici o nekalých obchodných praktikách sa zakazuje zahrnúť do reklamného materiálu faktúru alebo obdobný dokument, ktorý vzbudzuje u spotrebiteľa dojem, že si už objednal predávané produkty. Smernica o právach spotrebiteľov dopĺňa smernicu o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ ide o dôsledky takejto praktiky. V jej článku 27 sa objasňuje, že v prípade zotrvačného predaja „je spotrebiteľ oslobodený od povinnosti poskytnúť akúkoľvek úhradu“ a že v takýchto prípadoch „absencia odpovede zo strany spotrebiteľa (…) nepredstavuje súhlas“. V súvislosti s „výzvami na kúpu“ sa v smernici o právach spotrebiteľov stanovujú podrobnejšie požiadavky na predzmluvné informácie, než sú požiadavky na informácie uvedené v článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách. Podľa smernice o nekalých obchodných praktikách sa výzva na kúpu vzťahuje na informácie poskytnuté vo fáze marketingu (reklama) aj pred podpísaním zmluvy. V druhom prípade dochádza k prelínaniu medzi požiadavkami na informácie podľa článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách a požiadavkami na predzmluvné informácie podľa smernice o právach spotrebiteľov. Rozdiel medzi predzmluvnými informáciami a výzvou na kúpu sa ďalej vysvetľuje v oddiele 2.7. Vzhľadom na vyčerpávajúcejší charakter požiadaviek na informácie v smernici o právach spotrebiteľov by sa dodržaním požiadaviek stanovených v smernici o právach spotrebiteľov pre predzmluvnú fázu už vo fáze výzvy na kúpu za normálnych okolností malo zabezpečiť aj dodržiavanie článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ ide o obsah informácií. Smernica o nekalých obchodných praktikách bude stále uplatniteľná pri posudzovaní akýchkoľvek klamlivých alebo agresívnych obchodných praktík obchodníka, pokiaľ ide o formu a spôsob poskytovania týchto informácií spotrebiteľovi. 1.4.5Súhra so smernicou o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách Smernica o nekalých zmluvných podmienkach sa vzťahuje na všetky zmluvy medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi a týka sa zmluvných podmienok, ktoré neboli individuálne dohodnuté vopred (napr. predbežne formulovaných štandardných doložiek). Na rozdiel od smernice o nekalých obchodných praktikách majú porušenia smernice o nekalých zmluvných podmienkach zmluvné dôsledky: podľa článku 6 ods. 1 tejto smernice nekalé podmienky použité v zmluve so spotrebiteľom nemuseli byť „záväzné pre spotrebiteľa“. Súdny dvor EÚ objasnil niektoré prvky vzťahu medzi týmito smernicami vo veci Pereničová a Perenič, ktorá sa týkala zmluvy o úvere, kde uvedená ročná percentuálna miera nákladov bola nižšia ako skutočná miera. Súdny dvor EÚ dospel k záveru, že takéto chybné informácie poskytnuté v rámci zmluvných podmienok sú „klamlivé“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách, ak zapríčinia alebo sú spôsobilé zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Zistenie, že takáto obchodná praktika je nekalá, je faktorom, na ktorý sa možno odvolať pri posudzovaní nekalosti zmluvných podmienok na základe smernice o nekalých zmluvných podmienkach. Takéto zistenie však nemá priamy vplyv na to, či je daná zmluva platná na základe článku 6 ods. 1 tejto smernice. V Spojenom kráľovstve sa vo veci OFT/Ashbourne Management Services konštatovalo, že je v rozpore so smernicou o nekalých obchodných praktikách zahrnúť do zmluvy nekalú podmienku a že nečestné je aj snažiť sa vynútiť si jej uplatňovanie požadovaním súm splatných na základe tejto podmienky . Len v niekoľkých členských štátoch disponujú orgány na ochranu spotrebiteľa podobnými právomocami proti nekalým obchodným praktikám a nekalým zmluvným podmienkam, na základe ktorých môžu zakázať uplatňovanie nedohodnutých štandardných zmluvných podmienok, ktoré považujú za nekalé, bez nutnosti podať na obchodníka žalobu na súde. 1.4.6Súhra so smernicou o klamlivej a porovnávacej reklame Smernica o klamlivej a porovnávacej reklame sa vzťahuje na vzťahy medzi podnikateľmi (B2B). V jej pravidlách týkajúcich sa porovnávacej reklamy sa však na posúdenie toho, či je porovnávacia reklama zákonná aj v transakciách medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi (business-to-consumer, ďalej len „B2C“), stále stanovuje všeobecný test založený na úplne harmonizovaných kritériách. V článku 6 ods. 2 písm. a) smernice o nekalých obchodných praktikách sa za klamlivú považuje praktika, ktorá, aj formou porovnávacej reklamy, spôsobuje nebezpečenstvo zámeny s akýmkoľvek iným produktom, ochrannou známkou, obchodným menom alebo iným rozlišujúcim znakom účastníka hospodárskej súťaže. Zároveň na základe článku 4 písm. a) smernice o klamlivej a porovnávacej reklame nie je porovnávacia reklama dovolená, ak je klamlivá na základe článkov 6 a 7 smernice o nekalých obchodných praktikách. Tieto dve smernice teda na seba navzájom odkazujú.

Keďže podmienky posúdenia zákonnosti porovnávacej reklamy stanovené v článku 4 smernice o klamlivej a porovnávacej reklame sú dôležité pre transakcie B2C aj pre transakcie B2B, sú pomerne široké a zahrňujú aj niektoré aspekty nekalej hospodárskej súťaže (napr. očierňovanie ochranných známok). Smernica o klamlivej a porovnávacej reklame preto buď poskytne podmienky na takéto posúdenie na základe smernice o nekalých obchodných praktikách pre transakcie B2C, alebo uloží dodatočné požiadavky, ktoré sa budú týkať obchodníkov, najmä konkurentov, v transakciách B2B. V prípade členských štátov, ktoré rozšírili všetky ustanovenia obsiahnuté v smernici o nekalých obchodných praktikách (Rakúsko a Švédsko) alebo časť uvedených ustanovení (Dánsko, Francúzsko, Taliansko)na transakcie B2B, sa príslušné ustanovenia smernice o klamlivej a porovnávacej reklame vo vzťahoch B2B prakticky nahradia ustanoveniami smernice o nekalých obchodných praktikách transponovanými do vnútroštátnych právnych predpisov. Je potrebné poznamenať, že niektoré krajiny (Belgicko) prijali aj osobitné pravidlá pre vzťahy B2B. 1.4.7Súhra so smernicou o službách Na rozdiel od sektorových právnych predpisov má smernica o službách široký rozsah pôsobnosti. S určitými výnimkami sa vzťahuje všeobecne na služby podľa vymedzenia v Zmluve o fungovaní Európskej únie. Nemožno ju preto považovať za lex specialis vo vzťahu k smernici o nekalých obchodných praktikách v zmysle článku 3 ods. 4. V súlade s tým sa požiadavky na informácie stanovené v článku 22 smernice o službách uplatňujú popri informáciách vyžadovaných pre výzvy na kúpu stanovených v článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách. 1.4.8Súhra so smernicou o elektronickom obchode Smernica o elektronickom obchode sa vzťahuje na služby informačnej spoločnosti, ktoré môžu zahrnovať služby poskytované prevádzkovateľmi webových sídel a online platforiem, ktoré umožňujú spotrebiteľom kúpiť si tovar alebo službu. V článku 5 smernice o elektronickom obchode sa stanovujú požiadavky na všeobecné informácie pre poskytovateľov služieb, zatiaľ čo v článku 6 sa stanovujú informácie, ktoré sa majú poskytovať v komerčnej komunikácii. Zoznamy položiek uvedené v týchto dvoch článkoch sú minimálnymi zoznamami. V článku 6 sa od členských štátov konkrétne vyžaduje, aby zabezpečili, aby obchodníci jasne identifikovali akciové ponuky, ako sú zľavy, odmeny a darčeky, ak sú povolené v členskom štáte, v ktorom má poskytovateľ služby sídlo, a podmienky, ktoré musia byť splnené na získanie takýchto akciových ponúk. O súhre medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a smernicou o elektronickom obchode sa ďalej hovorí najmä v oddiele 5.2.2, ktorý sa týka „uplatniteľnosti smernice o nekalých obchodných praktikách na online platformy“. 1.4.9Súhra so smernicou o audiovizuálnych mediálnych službách Smernica o audiovizuálnych mediálnych službách sa vzťahuje na lineárne a nelineárne audiovizuálne mediálne služby (t. j. televízne vysielanie a mediálne služby na požiadanie), ktoré môžu zahrnovať audiovizuálne komerčné oznamy, ktorými sa priamo alebo nepriamo propagujú tovary alebo služby (napr. televízna reklama, sponzorstvo, telenákup alebo umiestňovanie produktov). V článku 5 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách sa stanovujú požiadavky na všeobecné informácie pre poskytovateľov služieb, zatiaľ čo v článku 9 sa stanovujú požiadavky, ktoré musia spĺňať všetky audiovizuálne komerčné oznamy. V článku 10 sa stanovujú podmienky, ktoré musí spĺňať sponzorstvo, a v článku 11 podmienky, ktoré musí spĺňať umiestňovanie produktov v audiovizuálnych mediálnych službách. V smernici o audiovizuálnych mediálnych službách sa stanovujú aj ďalšie prísnejšie kritériá, ktoré sa vzťahujú len na televíznu reklamu a telenákup (kapitola VII o televíznej reklame a telenákupe). Smernica o nekalých obchodných praktikách sa vzťahuje na nekalé obchodné praktiky, ku ktorým dochádza v audiovizuálnych mediálnych službách, ako sú klamlivé a agresívne praktiky, v rozsahu, v akom sa na ne nevzťahujú vyššie uvedené ustanovenia. 1.4.10Súhra so smernicou o ochrane údajov a smernicou o súkromí a elektronických komunikáciách Ochrana osobných údajov je na základe článku 8 Charty základných práv EÚ základným právom. V článku 8 ods. 2 charty sa uvádzajú základné zásady ochrany údajov (riadne spracovanie, súhlas alebo iný oprávnený základ ustanovený zákonom, právo na prístup a opravu). V článku 8 ods. 3 charty sa vyžaduje, že ochrana pravidiel ochrany údajov musí podliehať kontrole nezávislého orgánu. Smernicou o ochrane údajov sa upravuje ochrana osobných údajov a voľný pohyb takýchto údajov. Uplatňovanie pravidiel ochrany údajov presadzujú národné dozorné orgány a vnútroštátne súdy.

Smernica o súkromí a elektronických komunikáciách dopĺňa smernicu o ochrane údajov, pokiaľ ide o spracovávanie osobných údajov v sektore elektronických komunikácií, pretože uľahčuje voľný pohyb takýchto údajov prostredníctvom elektronických komunikačných služieb. Podľa smernice o súkromí a elektronických komunikáciách sa konkrétne vyžaduje súhlas používateľa pri používaní „cookies“ alebo iných foriem získavania prístupu k informáciám a ich ukladania na zariadení jednotlivca (napr. na tablete alebo smartfóne). Smernica o ochrane údajov sa vzťahuje na spracovanie „osobných údajov“. Osobné údaje sú akákoľvek informácia, ktorá sa týka identifikovanej alebo identifikovateľnej fyzickej osoby („údajového subjektu“). Identifikovateľná osoba je osoba, ktorú možno identifikovať, priamo alebo nepriamo, najmä pomocou overenia identifikačného čísla alebo jedného alebo viacerých faktorov špecifických pre jeho fyzickú, fyziologickú, duševnú, hospodársku, kultúrnu alebo sociálnu identitu. Osoba alebo organizácia, ktorá určí účely spracovania osobných údajov, je kontrolór [článok 2 písm.. d)]. Kontrolór si musí plniť právne záväzky stanovené v pravidlách ochrany údajov. Spracovanie, ktoré zahrňuje zhromažďovanie a uchovávanie osobných údajov, musí byť spravodlivé a v súlade s predpismi. Jedným aspektom spravodlivého spracovania je, že dotknutej osobe sa poskytnú príslušné informácie zahrňujúce: Øidentitu kontrolóra a jeho zástupcu, Øúčely spracovania, pre ktoré sú údaje potrebné, Øakékoľvek ďalšie informácie, ako napríklad: 1. kategórie spracúvaných osobných údajov; 2. príjemcovia alebo kategórie príjemcov; 3. existencia práva prístupu a práva skorigovania údajov, ktoré sa ho týkajú; 4. či sa osobné údaje poskytnú tretím stranám; a 5. informácie o tom, či odpovede na otázky sú povinné alebo dobrovoľné, ako aj možné dôsledky neschopnosti odpovedať, informácie o existencii práva prístupu a práva opravy údajov, ktoré sa ho týkajú; pokiaľ sú takéto ďalšie informácie potrebné so zreteľom na špecifické okolnosti, za ktorých sa údaje zhromažďujú, aby sa zabezpečilo spravodlivé spracovanie, pokiaľ ide o dotknutú osobu. Spravodlivé a zákonné spracovanie osobných údajov si vyžaduje, aby sa dodržiavali zásady ochrany údajov a aby sa na každú spracovateľskú činnosť vzťahoval aspoň jeden zo šiestich dôvodov na legitímne spracovanie. Jedným z týchto kritérií je súhlas jednotlivca. V závislosti od okolností a účelov spracovania sa budú v prípade potreby uplatňovať ďalšie kritériá. Na základe zásad ochrany údajov sa vyžaduje, aby osobné údaje boli: Øzhromažďované na konkrétne a zákonné účely a aby sa ďalej nespracúvali spôsobmi, ktoré nie sú zlučiteľné s týmito účelmi, Øprimerané, relevantné a nie nadbytočné vo vzťahu k daným účelom, Øpresné, a ak to tak nie je, vymazané alebo opravené, Øuchovávané nie dlhšie, ako je potrebné.

Obchodné štruktúry založené na údajoch začínajú vo svete internetu dominovať. Online platformy predovšetkým analyzujú, spracúvajú a predávajú údaje týkajúce sa preferencií spotrebiteľov a iného obsahu vytvoreného používateľmi. Tieto činnosti spolu s reklamou často predstavujú hlavný zdroj príjmov. Pri zhromažďovaní a spracovávaní osobných údajov v takýchto situáciách sa musia dodržiavať uvedené právne požiadavky stanovené v smernici o ochrane údajov. Jednotlivcom musí byť umožnené uplatňovať svoje práva vo vzťahu k takémuto spracovaniu. Medzi tieto práva patria: Øprávo na prístup k svojim osobným údajom, Øprávo namietať proti spracovaniu (napr. v prípade priameho marketingu), Øprávo na vymazanie svojich údajov. Napríklad: · Vývojár aplikácií, ktorý sa rozhodne zhromažďovať a uchovávať osobné údaje, je na základe smernice o ochrane údajov „kontrolórom“ (t. j. prevádzkovateľom). Vývojár aplikácií musí preto informovať spotrebiteľov aspoň o tom, aký druh osobných údajov sa spracúva, kto ich spracúva a na aký účel. Vývojár aplikácií, ktorý spracúva osobné údaje na ďalšie účely, ktoré sú nezlučiteľné s účelmi oznámenými spotrebiteľovi, porušuje smernicu o ochrane údajov. Vývojár aplikácií si musí plniť aj povinnosti vyplývajúce zo smernice o súkromí a elektronických komunikáciách a zabezpečiť získanie predchádzajúceho súhlasu spotrebiteľa, ak sa používajú „cookies“ alebo iné formy získavania prístupu k informáciám a ich ukladania na zariadení jednotlivca (napr. na smartfóne). Smernicu 95/46/ES nahradí od 25. mája 2018 všeobecné nariadenie o ochrane údajov prijaté v roku 2016. Novými pravidlami sa posilňujú existujúce práva a jednotlivcom sa poskytuje väčšia kontrola nad ich osobnými údajmi. Medzi tieto nové pravidlá patria najmä: Øprijatie jediného, celoeurópskeho právneho predpisu na ochranu údajov: dotknuté osoby, verejné orgány a podniky budú musieť dodržiavať len jedno nariadenie EÚ, a nie 28 vnútroštátnych právnych predpisov, Øjednoduchší prístup k vlastným osobným údajom: jednotlivci budú mať, nad rámec už existujúcich požiadaviek, viac informácií o tom, ako sa ich osobné údaje spracúvajú, pričom tieto informácie sa budú musieť sprístupniť jasným a zrozumiteľným spôsobom, Øprávo vedieť napríklad o tom, že údaje boli napadnuté počítačovými pirátmi: napríklad podniky a organizácie musia vnútroštátnemu dozornému orgánu pre ochranu údajov oznamovať závažné porušenia ochrany osobných údajov čo najskôr, aby používatelia mohli prijímať potrebné opatrenia. Porušenie smernice o ochrane údajov alebo smernice o súkromí a elektronických komunikáciách zo strany obchodníka samé osebe nebude vždy znamenať, že praktikou dochádza aj k porušovaniu smernice o nekalých obchodných praktikách. Takéto porušenia ochrany údajov by sa však mali zohľadňovať pri posudzovaní celkovej nekalosti obchodných praktík na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, zvlášť v situáciách, keď obchodník spracúva údaje o spotrebiteľoch v rozpore s požiadavkami na ochranu údajov, t j. na účely priameho marketingu alebo akékoľvek iné obchodné účely, ako je vytváranie profilov, personalizované vytváranie cien alebo aplikácie s veľkým objemom údajov. Z hľadiska smernice o nekalých obchodných praktikách sa prvá otázka, ktorú treba zvážiť, týka transparentnosti obchodnej praktiky. Na základe článkov 6 a 7 smernice o nekalých obchodných praktikách by obchodníci nemali poskytovať spotrebiteľom klamlivé informácie o aspektoch, ktoré pravdepodobne ovplyvnia ich rozhodnutia o obchodnej transakcii. Konkrétne článkom 7 ods. 2 a bodom 22 prílohy I sa obchodníkom zabraňuje skrývať obchodný zámer za obchodnú praktiku. Požiadavky spotrebiteľov na informácie o ochrane údajov v súvislosti so spracovaním osobných údajov, a to nielen vo vzťahu k obchodnej komunikácii, sa môžu považovať za podstatné (článok 7 ods. 5). Osobné údaje, preferencie spotrebiteľov a ďalší obsah vytvorený používateľmi majú „de facto“ ekonomickú hodnotu a predávajú sa tretím stranám. Z článku 7 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách a bodu 22 prílohy I k nej teda vyplýva, že ak obchodník neoznámi spotrebiteľovi, že údaje, ktoré musí poskytnúť obchodníkovi na to, aby mohol získať prístup k službe, sa použijú na obchodné účely, mohlo by sa to považovať za klamlivé opomenutie podstatnej informácie.

V závislosti od okolností by sa to mohlo považovať aj za porušenie požiadaviek EÚ na ochranu údajov, konkrétne požiadavky poskytnúť dotknutému jednotlivcovi požadované informácie o účeloch spracovania osobných údajov. 1.4.11Súhra s článkami 101 – 102 ZFEÚ (pravidlá hospodárskej súťaže) Nariadenie č. 1/2003 poskytuje právny rámec na vykonávanie pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 101 a 102 ZFEÚ. Článkom 101 ods. 1 ZFEÚ sa za určitých okolností zakazujú dohody medzi podnikateľmi, rozhodnutia združení podnikateľov a zosúladené postupy, napríklad určovanie nákupných alebo predajných cien alebo iných obchodných podmienok, ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci EÚ. Jeho základným prvkom je to, že všetky tajné dohody dvoch alebo viacerých podnikov s cieľom zameraným proti hospodárskej súťaži alebo negatívnym účinkom na hospodársku súťaž sú zakázané a automaticky neplatné. Článkom 102 ZFEÚ sa za určitých okolností zakazuje zneužívanie dominantného postavenia jedným alebo viacerými podnikateľmi. Jeho základným prvkom je zákaz zneužívania svojho postavenia čo i len jediným dominantným podnikom. Takéto zneužívanie môže napríklad spočívať v uplatňovaní nerovnakých podmienok voči obchodným partnerom pri rovnakých plneniach, čím ich v hospodárskej súťaži znevýhodňujú, alebo priamom alebo nepriamom vynucovaní neprimeraných nákupných alebo predajných cien. Hoci sú takéto praktiky za určitých okolností v rámci pravidiel hospodárskej súťaže zakázané, nepokladajú sa automaticky za nekalé podľa smernice o nekalých obchodných praktikách. Porušovanie pravidiel hospodárskej súťaže by sa však malo zohľadňovať pri posudzovaní ich nekalosti na základe smernice o nekalých obchodných praktikách. V takýchto situáciách je smerodajné všeobecné ustanovenie článku 5 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách. 1.4.12Súhra s Chartou základných práv EÚ Charta základných práv EÚ sa podľa svojho článku 51 ods. 1 vzťahuje na členské štáty, keď vykonávajú právo Únie, čiže aj vtedy, keď vykonávajú ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách. Charta obsahuje ustanovenia týkajúce sa okrem iného ochrany osobných údajov (článok 8), práv dieťaťa (článok 24), ochrany spotrebiteľa (článok 38) a práva na účinný opravný prostriedok a spravodlivý proces (článok 47). Súdny dvor EÚ zdôraznil dôležitosť článku 47 charty týkajúceho sa prístupu k spravodlivosti, pokiaľ ide o opravné prostriedky, ktoré majú k dispozícii spotrebitelia v súvislosti s právami spotrebiteľov poskytovaných na základe smerníc EÚ. Zásada účinnosti, na ktorú poukazuje Súdny dvor EÚ, znamená, že vnútroštátny procesný poriadok nesmie spotrebiteľom nadmerne sťažovať alebo prakticky znemožňovať uplatňovanie práv poskytovaných právom EÚ . 1.4.13Súhra s článkami 34 – 36 ZFEÚ Vnútroštátne opatrenie v oblasti, v ktorej došlo k úplnej harmonizácii na úrovni EÚ, sa musí posudzovať na základe ustanovení daného harmonizačného opatrenia, a nie na základe ustanovení Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ). To znamená, že keď vnútroštátne opatrenie patrí do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách (o čom sa hovorí v oddieloch 1.1 a 1.2 vyššie), malo by sa posudzovať na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, nie na základe ZFEÚ. Vnútroštátne opatrenia, ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti ani smernice o nekalých obchodných praktikách, ani žiadneho iného harmonizačného nástroja sekundárneho práva EÚ, sa majú posudzovať na základe článkov 34 – 36 ZFEÚ. Zákaz opatrení, ktoré majú rovnocenný účinok ako kvantitatívne obmedzenia, ako sa stanovuje v článku 34 ZFEÚ, sa vzťahuje na všetky obchodné pravidlá prijaté členskými štátmi, ktoré sú schopné brániť, priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, obchodu v rámci Únie. Otázkou, kedy môže vnútroštátne pravidlo brániť obchodu v rámci Únie, sa obšírne zaoberal Súdny dvor EÚ. Konkrétne vo veci Keck Súdny dvor EÚ vyslovil právny názor, že vnútroštátne predpisy, ktoré obmedzujú alebo zakazujú niektoré spôsoby predaja, nie sú spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne tvoriť prekážku obchodu medzi členskými štátmi, pokiaľ, po prvé, sa tieto ustanovenia uplatňujú voči všetkým dotknutým subjektom vykonávajúcim svoju činnosť na vnútroštátnom území a, po druhé, sa dotýkajú rovnakým spôsobom, právne aj skutkovo, obchodovania s domácimi výrobkami a s výrobkami pochádzajúcimi z iných členských štátov. Súdny dvor EÚ zahrňuje do zoznamu spôsobov predaja opatrenia týkajúce sa podmienok a metód marketingu, opatrenia, ktoré sa týkajú času predaja tovaru, opatrenia, ktoré sa týkajú miesta predaja tovaru alebo obmedzení týkajúcich sa toho, kto môže tovar predávať, a opatrenia, ktoré sa týkajú kontrol cien. Niektoré príklady spôsobov predaja uvádzané v jurisdikcii Súdneho dvora EÚ, najmä vnútroštátne ustanovenia, ktoré upravujú podmienky a metódy marketingu, by patrili do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách, ak by sa považovali za obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom, ktorých cieľom je chrániť ekonomické záujmy spotrebiteľov. Mnohé obchodné praktiky, ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách alebo iných sekundárnych právnych predpisov EÚ, by sa považovali za spôsoby predaja podľa rozhodnutia vo veci Keck. Takéto spôsoby predaja patria do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ, ak sa nimi, právne alebo skutkovo, zavádza diskriminácia na základe pôvodu výrobkov. K diskriminácii z právneho hľadiska dochádza vtedy, keď sú opatrenia zjavne diskriminačné, kým diskriminácia z faktického hľadiska je komplikovanejšia. Takéto opatrenia by sa museli posudzovať osobitne v jednotlivých prípadoch. Ak sa opatrením alebo vnútroštátnou praktikou porušuje článok 34 ZFEÚ, môže to byť v podstate odôvodnené na základe článku 36 ZFEÚ alebo na základe jednej z prevažujúcich požiadaviek verejného záujmu uznaných Súdnym dvorom. Je na vnútroštátnych orgánoch, aby preukázali, že obmedzenie voľného pohybu tovaru je odôvodnené na základe jedného z týchto dôvodov. Členský štát musí navyše preukázať, že jeho právne predpisy sú dôležité na zaistenie účinnej ochrany verejných záujmov, na ktoré sa odvolávajú. Aby boli takéto ustanovenia prípustné, musia byť primerané vzhľadom na sledovaný cieľ a cieľ sa nesmie dať dosiahnuť opatreniami, ktoré sú menej obmedzujúce voči obchodu v rámci EÚ. Súdny dvor EÚ nedávno vyslovil právny názor, že „na účely preskúmania proporcionality dotknutého obmedzenia treba tiež preskúmať, či prostriedky vykonané v tomto kontexte nejdú nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného legitímneho cieľa. Inými slovami, treba posúdiť, či neexistujú alternatívne opatrenia spôsobilé dosiahnuť tento cieľ, ktoré by však mali menej obmedzujúci účinok na obchod v rámci Spoločenstva“.

Súdny dvor EÚ takisto vyslovil právny názor, že „treba v tomto kontexte pripomenúť, že obmedzujúce opatrenie môže byť považované za opatrenie, ktoré je v súlade s požiadavkami práva Únie, iba vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť uskutočnenie sledovaného cieľa koherentne a systematicky“. 1.5Vzťah medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a samoreguláciou Článok 2 písm. f) „kódex správania“ je dohoda alebo súbor pravidiel, ktoré nie sú uložené zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením členského štátu, ktoré vymedzujú správanie obchodníkov, ktorí sa zaviazali dodržiavať tento kódex vo vzťahu k jednej alebo viacerým osobitným obchodným praktikám alebo obchodným odvetviam; Článok 10 Kódex správania Táto smernica nevylučuje kontrolu nekalých obchodných praktík tvorcami kódexu, ktorú môžu podporovať členské štáty, ani možnosť osôb alebo organizácií uvedených v článku 11 obrátiť sa na tieto orgány, ak sa konania pred týmito orgánmi vykonávajú nezávisle od súdnych alebo správnych konaní uvedených v tom článku. Opravný prostriedok adresovaný takýmto kontrolným orgánom nie je nikdy považovaný za rovnocenný prostriedok súdneho alebo správneho odvolania podľa článku 11. V smernici o nekalých obchodných praktikách sa uznáva dôležitosť mechanizmov samoregulácie a objasňuje sa, akú úlohu môžu tvorcovia kódexu a samoregulačné orgány zohrávať v presadzovaní uplatňovania. Členské štáty môžu tvorcov kódexu nabádať k tomu, aby popri presadzovaní uplatňovania smernice o nekalých obchodných praktikách takisto kontrolovali, či nedochádza k nekalým obchodným praktikám. Ak sú pravidlá stanovené v samoregulačných kódexoch prísne a tvorcovia kódexov ich dôsledne uplatňujú, môže sa tým skutočne znížiť potreba administratívnych alebo súdnych opatrení na presadzovanie uplatňovania. Okrem toho, ak sú štandardy vysoké a priemyselné subjekty ich vo veľkej miere dodržiavajú, takéto pravidlá môžu byť užitočným referenčným bodom pre vnútroštátne orgány a súdy pri posudzovaní toho, či je obchodná praktika nekalá. Smernica o nekalých obchodných praktikách obsahuje niekoľko ustanovení, ktoré zabraňujú obchodníkom v tom, aby neprimerane nezneužívali dôveru, ktorú môžu mať spotrebitelia v samoregulačné kódexy. Hovorí sa o tom v oddiele 3.3.3, ktorý sa týka nedodržiavania kódexov správania. S cieľom dosiahnuť lepšie dodržiavanie smernice o nekalých obchodných praktikách začala Európska komisia v roku 2012 dva dialógy viacerých zainteresovaných strán so zapojením zástupcov priemyslu, MVO a vnútroštátnych orgánov. Skupina viacerých zainteresovaných strán pre tvrdenia týkajúce sa životného prostredia a skupina viacerých zainteresovaných strán pre nástroje porovnávania poskytli užitočné podnety, o ktorých sa ďalej hovorí v oddieloch 5.1 o tvrdeniach týkajúcich sa životného prostredia a 5.2.6 o nástrojoch porovnávania. Tieto skupiny okrem toho vypracovali: Ø„Kritériá súladu tvrdení týkajúcich sa životného prostredia s predpismi“: odporúčania viacerých zainteresovaných strán s cieľom pomôcť obchodníkom uplatňovať smernicu o nekalých obchodných praktikách v súvislosti s tvrdeniami týkajúcimi sa životného prostredia, Øzoznam kľúčových zásad pre nástroje porovnávania. Tieto dokumenty, ktoré samy osebe nie sú právne záväzné, sú k dispozícii na adrese: http://ec.europa.eu/consumers/consumer_rights/unfair-trade/unfair-practices . Zainteresované strany zapojené do týchto skupín viacerých zainteresovaných strán sa zaviazali šíriť, podporovať a uplatňovať kritériá/zásady a/alebo podporovať ich uplatňovanie. 1.6Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách voči obchodníkom so sídlom v tretích krajinách Uplatniteľnosť smernice o nekalých obchodných praktikách voči obchodníkom, ktorí nemajú sídlo v EÚ, sa upravuje v nariadení č. 864/2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II). Toto nariadenie sa uplatní „na mimozmluvné záväzky v občianskych a obchodných veciach v situáciách, v ktorých dochádza k stretu rôznych právnych poriadkov“. Nariadenie Rím II sa uplatňuje v občianskych a obchodných sporoch. Článok 6 ods. 1 nariadenia Rím II: Mimozmluvný záväzok vyplývajúci z nekalej súťaže sa spravuje právnym poriadkom krajiny, kde došlo alebo by mohlo dôjsť k poškodeniu konkurenčných vzťahov alebo kolektívnych záujmov spotrebiteľov. Ak sú podmienky článku 6 ods. 1 nariadenia Rím II splnené, napr. spotrebitelia z EÚ sú vystavovaní klamlivej reklame, čím sa poškodzujú spoločné záujmy spotrebiteľov z EÚ, bude možné uplatniť smernicu o nekalých obchodných praktikách.





2.Všeobecné pojmy 2.1Pojem „obchodník“ Článok 2 písm. b) „obchodník“ je akákoľvek fyzická alebo právnická osoba, ktorá v rámci obchodných praktík, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, koná na účely spadajúce do rámca jej obchodnej, podnikateľskej, remeselnej alebo profesijnej činnosti, a ktokoľvek, kto koná v mene alebo v zastúpení obchodníka. Toto vymedzenie zahŕňa nielen obchodníkov, ktorí konajú vo svojom vlastnom mene, ale aj osoby, vrátane spotrebiteľov, konajúce „v mene“ alebo „v zastúpení“ iného obchodníka. Napríklad: ·Lotyšský súd vyslovil právny názor, že spoločnosť, ktorá umiestňovala reklamu v médiách v zastúpení a v záujme inej spoločnosti, ktorá bola poskytovateľom služieb, sa považuje za obchodníka v zmysle vnútroštátnych ustanovení transponujúcich smernicu o nekalých obchodných praktikách. ·Vnútroštátne orgány na ochranu spotrebiteľa konajúce v rámci európskej siete spolupráce v oblasti ochrany spotrebiteľa vykonali spoločné opatrenie na presadzovanie predpisov v súvislosti s online hrami, ktoré ponúkajú nákupy v rámci aplikácií. Objasnili, že hoci zodpovednosť za obsah aplikácie nesie v prvom rade vývojár aplikácie, aj poskytovateľ obchodu s aplikáciami by sa mohol považovať za zodpovedného za zabezpečenie toho, aby hry na jeho platforme neobsahovali priame nabádania adresované deťom. Na základe článku 2 písm. b) v spojení s príslušnými vnútroštátnymi právnymi predpismi o zodpovednosti a sankciách sa preto obchodník môže považovať za spoločne zodpovedného spolu s iným obchodníkom za porušenia smernice o nekalých obchodných praktikách spáchané iným obchodníkom v jeho zastúpení. Môže dôjsť k situáciám, keď jednotlivci, ktorí sú zdanlivo spotrebiteľmi predávajúcimi produkty iným spotrebiteľom, môžu byť v skutočnosti buď samotnými obchodníkmi, alebo môžu konať v zastúpení obchodníkov (skrytý predaj B2C). To, či sa predávajúci považuje za „obchodníka“ alebo spotrebiteľa, sa musí posudzovať od prípadu k prípadu. Dôležité môžu byť ďalšie kritériá, napríklad: Øči je predávajúci motivovaný ziskom vrátane toho, že mohol získať odmenu alebo inú kompenzáciu za to, že koná v zastúpení daného obchodníka, Øpočet, množstvo a frekvencia transakcií, Øobrat z predaja predávajúceho, Øči predávajúci kupuje produkty s cieľom opätovne ich predať. Vymedzenie obchodníka by sa mohlo vzťahovať napríklad aj na osoby, ktorých hlavnou činnosťou je veľmi častý predaj produktov online založený na nákupe produktov s cieľom ich opätovného predaja za vyššiu cenu. Organizácie sledujúce charitatívne alebo etické ciele sa môžu považovať za obchodníkov na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, keď vykonávajú obchodné činnosti (napr. predaj produktov spĺňajúcich určité etické normy) voči spotrebiteľom. Vždy, keď konajú ako obchodníci, vo vzťahu k svojim obchodným činnostiam musia dodržiavať smernicu o nekalých obchodných praktikách. Napríklad informácie o pôvode produktu alebo jeho etických aspektoch by nemali byť klamlivé. Skutočnosť, že organizácia je štruktúrovaná ako „nezisková“, je nepodstatná z hľadiska posúdenia toho, či sa má považovať za obchodníka.

To isté platí pre verejné orgány, ktoré sa v závislosti od okolností takisto môžu považovať za obchodníka, ak vykonávajú obchodné činnosti. Napríklad: ·Na obec ponúkajúcu zľavnené ceny lístkov na výstavu umenia, ktorú organizuje, by sa mohlo vzťahovať vymedzenie obchodníka v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách. Vo veci BKK Mobil Oil Súdny dvor EÚ potvrdil, že verejnoprávny subjekt poverený úlohou všeobecného záujmu, ako je správa zákonného systému zdravotného poistenia, sa môže považovať za „obchodníka“, pretože: „normotvorca Únie vychádzal z osobitne širokého poňatia pojmu „obchodník“, ktorý sa vzťahuje na „akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu“, pokiaľ vykonáva činnosť za odmenu, a nevylučuje zo svojej pôsobnosti subjekty vykonávajúce úlohy všeobecného záujmu ani subjekty s verejnoprávnym postavením“. Súdny dvor EÚ takisto dospel k záveru, že: „[...] poistencom BKK, ktorí sa zjavne musia považovať za spotrebiteľov v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách, [hrozí,] že budú uvedení do omylu klamlivými informáciami rozširovanými týmto subjektom, ktoré im zabránia urobiť kvalifikovanú voľbu […] a povedú ich tak k prijatiu rozhodnutia, ktoré by neboli prijali v prípade neexistencie takýchto informácií, ako to stanovuje článok 6 ods. 1 rovnakej smernice. V tejto súvislosti sú povaha dotknutého subjektu ako verejnoprávneho alebo súkromnoprávneho, ako aj osobitná úloha, ktorú plní, irelevantné.“. Konkrétne na základe bodu 22 prílohy I k smernici o nekalých obchodných praktikách („čierny zoznam“) sa zakazuje táto praktika: Bod 22 prílohy I Nepravdivé tvrdenie alebo vytvorenie dojmu, že obchodník nekoná v zámere súvisiacom s jeho obchodom, podnikaním, remeslom alebo profesiou, alebo nepravdivé prezentovanie sa ako spotrebiteľ. Napríklad: ·Webové sídlo hotela obsahujúce kladné recenzie údajne od spotrebiteľov, ktoré v skutočnosti píše majiteľ hotela. 2.2Pojem „obchodná praktika“ Článok 2 písm. d) obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom; Súdny dvor EÚ vyslovil právny názor, že jediným kritériom v článku 2 písm. d) smernice o nekalých obchodných praktikách je, že praktika obchodníka musí byť priamo spojená s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom. Obchodná praktika môže byť „priamo spojená“ s podporou predaja produktu, napríklad poskytovaním „informácií o dostupnosti výrobku za zvýhodnenú cenu počas určitého obdobia“. Na základe v súčasnosti dostupnej judikatúry je ťažké vymedziť limit, kedy by sa obchodná praktika už nepovažovala za „priamo spojenú“ s podporou predaja produktu. Ak však napríklad obchodník predáva cestnú mapu, ktorá neobsahuje žiadne reklamné oznamy, a spotrebiteľ následne pomocou tejto mapy nájde cestu k danému obchodu, bolo by asi neprimerané považovať predaj tejto cestnej mapy za obchodnú praktiku „priamo spojenú“ s podporou predaja produktu v danom obchode. Súdny dvor EÚ uviedol, že smernica o nekalých obchodných praktikách zahŕňa činnosti obchodníkov, ktoré nasledujú po obchodnej transakcii vo vzťahu k akémukoľvek tovaru alebo akejkoľvek službe a ktoré nasledujú po uzavretí zmluvy alebo počas jej plnenia. Na základe toho Súdny dvor EÚ dospel k záveru, že:

„[…] skutočnosť, že k predmetnému správaniu obchodníka došlo iba raz a že sa dotýkalo iba jediného spotrebiteľa, nie je v tomto kontexte relevantná. Tak definície uvedené v článku 2 písm. c) a d), článku 3 ods. 1 a článku 6 ods. 1 smernice o nekalých obchodných praktikách, ako ani táto smernica posudzovaná v celku, neobsahujú nič, čo by nasvedčovalo tomu, že konanie obchodníka alebo opomenutie konania musí mať opakovanú povahu, alebo sa musí týkať viac ako jedného spotrebiteľa.“ „[…] poskytnutie nepravdivej informácie, akou je dotknutá informácia vo veci samej, spotrebiteľovi zo strany obchodníka, sa musí považovať za „klamlivú obchodnú praktiku“ v zmysle uvedenej smernice, aj keď sa toto poskytnutie týkalo iba jedného spotrebiteľa.“ 2.3Pojem „rozhodnutie o obchodnej transakcii“ Článok 2 písm. k) „rozhodnutie o obchodnej transakcii“ je akékoľvek rozhodnutie spotrebiteľa o tom, či, ako a za akých podmienok produkt kúpi, vykoná zaň platbu vcelku alebo v častiach, ponechá si ho alebo s ním bude ďalej nakladať alebo uplatní zmluvné právo vo vzťahu k produktu bez ohľadu na to, či sa spotrebiteľ rozhodne konať alebo zdržať sa konania. Všeobecné ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách (články 5 až 9) sa vzťahujú na nekalé, klamlivé a agresívne obchodné praktiky, ktoré môžu narušiť ekonomické správanie spotrebiteľov, čo spôsobí, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Zo znenia použitého v článku 2 písm. k) vyplýva, že dané vymedzenie treba vykladať široko a že pojem rozhodnutie o obchodnej transakcii by malo zahŕňať široký okruh rozhodnutí uskutočnených spotrebiteľom vo vzťahu k produktu. Súdny dvor EÚ vyslovil právny názor, že „rozhodnutie o obchodnej transakcii“ zahŕňa nielen rozhodnutie o tom, či kúpiť alebo nekúpiť produkt, ale aj rozhodnutia priamo súvisiace s týmto rozhodnutím, najmä rozhodnutie navštíviť obchod: „V rozsahu, v akom sa vo veci samej obchodná praktika týka informácií o dostupnosti výrobku za zvýhodnenú cenu počas určitého obdobia, treba určiť, či úkony, ktoré predchádzajú prípadnej kúpe určitého výrobku, ako cesta spotrebiteľa do obchodu alebo jeho návšteva obchodu možno považovať za rozhodnutia o obchodnej transakcii v zmysle uvedenej smernice. […] rozhodnutie o obchodnej transakcii [je] „akékoľvek rozhodnutie spotrebiteľa o tom, či, ako a za akých podmienok produkt kúpi“. Tento pojem zahrnuje nielen rozhodnutie o tom, či kúpiť, alebo nekúpiť určitý výrobok, ale takisto rozhodnutie, ktoré priamo súvisí s týmto rozhodnutím, najmä rozhodnutie navštíviť obchod. […] Článok 2 písm. k) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „rozhodnutie o obchodnej transakcii“ zahrnuje akékoľvek rozhodnutie, ktoré priamo súvisí s rozhodnutím o tom, či kúpiť, alebo nekúpiť určitý výrobok. V tom zmysle pojem rozhodnutie o obchodnej transakcii zahŕňa aj rozhodnutia pred kúpou a po kúpe. Existuje široké spektrum rozhodnutí o obchodnej transakcii, ktoré môže spotrebiteľ urobiť vo vzťahu k produktu alebo službe, iných ako rozhodnutie, či si ich kúpiť. Tieto rozhodnutia o obchodnej transakcii môžu viesť ku konaniu, ktoré nemá na základe vnútroštátneho zmluvného práva žiadne právne dôsledky, a môže k nim dôjsť kedykoľvek medzi momentom prvého vystavenia spotrebiteľa marketingu a koncom životnosti produktu alebo posledným použitím služby. Mnohé rozhodnutia pred kúpou sa môžu považovať za rozhodnutia o obchodnej transakcii. Napríklad: ·Rozhodnutie vykonať cestu na miesto predaja alebo do obchodu v reakcii na obchodnú ponuku. ·Rozhodnutie súhlasiť s obchodnou prezentáciou vykonanou obchodníkom. ·Rozhodnutie prehľadávať webové sídlo v reakcii na obchodnú ponuku.



Mnohé rozhodnutia po kúpe uskutočnené po kúpe produktu alebo prihlásení sa na odber služby sa môžu považovať za rozhodnutia o obchodnej transakcii. Napríklad: ·Rozhodnutie odstúpiť od zmluvy o poskytovaní služby alebo ju ukončiť. ·Rozhodnutie zmeniť poskytovateľa služby.

V súvislosti s klamlivými praktikami, ktorých sa dopúšťajú tretie strany, sa v článku 14 smernice o elektronickom obchode stanovuje, za akých podmienok nie sú určité online platformy zodpovedné za nezákonné informácie takýchto tretích strán uložené na platforme, ak konajú ako sprostredkovateľ poskytujúci „hosting“ v zmysle daného ustanovenia. Z hľadiska smernice o nekalých obchodných praktikách je smerodajné to, či sa príslušný online sprostredkovateľ považuje za obchodníka a či bol alebo nebol zapojený do obchodnej praktiky podnikateľa voči spotrebiteľom priamo súvisiacej s podporou, predajom alebo dodávaním produktu spotrebiteľom. Len v prípade, že sa takýto online sprostredkovateľ považuje za obchodníka a zúčastňuje sa na takýchto obchodných praktikách a robí to spôsobom, ktorý je zakázaný na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, možno konštatovať, že ju porušuje. V tejto súvislosti sa sprostredkovateľ nemôže odvolať na výnimku zo zodpovednosti stanovenú v článku 14 smernice o elektronickom obchode, ak sa tieto praktiky týkajú sprostredkovateľových vlastných činností, nie uložených informácií, alebo ak sprostredkovateľ vie o takýchto informáciách alebo má nad nimi kontrolu. Mnohí spotrebitelia najprv vyhľadávajú produkty pomocou vyhľadávačov alebo nástrojov na porovnávanie alebo tak, že študujú online recenzie používateľov a následne prejdú na webové sídla obchodníkov poskytujúcich najlepšie ponuky, aby uskutočnili samotnú kúpu. Napríklad: ·Ak obchodník poskytujúci online nástroj na porovnávanie riadne nesprístupní spotrebiteľom platené umiestnenie, môže sa to považovať za nekalú obchodnú praktiku bez ohľadu na to, či produkty, ktoré spotrebitelia porovnávajú prostredníctvom nástroja na porovnávanie, ponúka na predaj priamo poskytovateľ nástroja na porovnávanie alebo predajcovia tretej strany. Netransparentná obchodná praktika poskytovateľa nástroja na porovnávanie môže v takom prípade viesť k tomu, že spotrebiteľ prijme také rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neprijal. Nekalá obchodná praktika zacielená na jedného spotrebiteľa by okrem toho mohla viesť k rozhodnutiu o obchodnej transakcii zo strany iného spotrebiteľa, ktoré by tento iný spotrebiteľ inak neprijal. Napríklad: ·Obchodná praktika obchodníka poskytujúceho online recenzie používateľov spočívajúca v tom, že obchodník vytrieďuje záporné hodnotenia, by sa mohla považovať za klamlivé konanie alebo opomenutie, aj keď sa príslušné rozhodnutie o obchodnej transakcii vzťahuje na rozhodnutie iného spotrebiteľa, než bol ten, na ktorého bol vyvinutý nátlak, aby odstránil alebo neuverejnil zápornú recenziu. V takejto situácii by skutočnosť, že obchodník vytvorí nepravdivý alebo klamlivý celkový dojem o povahe stránky s recenziami alebo o tom, ako funguje, mohla viesť k tomu, že priemerný spotrebiteľ čítajúci online recenzie sa rozhodne kontaktovať jedného z uvedených obchodníkov (aby s ním následne uzatvoril zmluvu), pričom by takéto rozhodnutie neurobil, ak by vedel, že sa zabránilo uverejneniu záporných recenzií. O obchodných praktikách týkajúcich sa vyhľadávačov, nástrojov na porovnávanie a recenzií používateľov sa ďalej hovorí v kapitole 5.2 „Online sektor“. 2.4„Podstatné narušenie ekonomického správania spotrebiteľa“ Všeobecné ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách (články 5 až 9) sa vzťahujú na nekalé, klamlivé a agresívne obchodné praktiky, ktoré môžu narušiť ekonomické správanie spotrebiteľov. V týchto ustanoveniach sa na vyjadrenie týchto požiadaviek používajú mierne odlišné formulácie. Podľa článku 5 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách je obchodná praktika nekalá, ak je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti a „podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť“ ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa. V článkoch 6, 7 a 8 sa však zakazujú klamlivé alebo agresívne obchodné praktiky, ak zapríčinia alebo sú spôsobilé zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ „urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil“. Požiadavka, že obchodnou praktikou musí byť možné podstatne narušiť ekonomické správanie spotrebiteľa, aby sa mohla považovať za nekalú, je v článku 5 ods. 2 sformulovaná inak ako v článkoch 6, 7 a 8. Tento zjavný rozpor by na prvý pohľad mohol predstavovať problémy z hľadiska výkladu. Článok 5 ods. 2 by sa však mal čítať v spojení s článkom 2 písm. e), kde sa uvádza, že: Článok 2 písm. e) „podstatné narušenie ekonomického správania spotrebiteľa“ je využitie obchodnej praktiky na značné narušenie schopnosti spotrebiteľa urobiť kvalifikované rozhodnutie, čo spôsobí, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.“ Tým, čo určuje, či určitá obchodná praktika „podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť“ ekonomické správanie spotrebiteľa, je preto na základe článku 5 ods. 2 skutočnosť, či uvedená obchodná praktika zapríčiní alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ „urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil“. K rovnakému záveru by sa malo dospieť na základe článkov 6, 7 a 8. Z toho vyplýva, že hoci sa formulácia článku 5 ods. 2 líši od formulácie ďalších uvedených článkov, požiadavka týkajúca sa podstatného narušenia správania spotrebiteľa je rovnaká.

Všeobecný pojem rozhodnutie o obchodnej transakcii vytvorený Súdnym dvorom EÚ (pozri oddiel 2.3) umožňuje uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách na rôzne prípady, v ktorých nekalé správanie obchodníka nevedie k tomu, že spotrebiteľ uzatvorí transakciu alebo zmluvu o poskytovaní služby. Obchodná transakcia sa môže považovať za nekalú nielen vtedy, ak je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ si kúpi alebo nekúpi produkt, ale aj vtedy, ak je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ napríklad: Ønavštívi obchod; Østrávi viac času na internete rezerváciami; Ørozhodne sa nezmeniť poskytovateľa služby. Smernicou o nekalých obchodných praktikách sa neobmedzuje tento test podstatného narušenia na posúdenie toho, či skutočne došlo k narušeniu ekonomického správania spotrebiteľa (t. j. jeho rozhodnutia o obchodnej transakcii). Vyžaduje sa aj posúdenie toho, či je obchodná praktika „spôsobilá“ (t. j. či môže) mať takýto vplyv na priemerného spotrebiteľa. Vnútroštátne orgány presadzovania práva by preto mali preskúmať skutočnosti a okolnosti príslušného prípadu (t. j. in concreto), ale mali by posúdiť aj „spôsobilosť“ danej praktiky ovplyvniť rozhodnutie priemerného spotrebiteľa o obchodnej transakcii (i.e. in abstracto). Napríklad: ·V reklamnom oznámení sa tvrdilo, že nový model auta je „najbezpečnejším autom na svete“. Pri rozhodovaní o tom, či toto tvrdenie ovplyvnilo nejakého spotrebiteľa, pokiaľ ide o prijatie odôvodneného rozhodnutia, švédsky súd konštatoval, že aby bolo možné rozhodnutie považovať za rozhodnutie o obchodnej transakcii, postačuje, aby marketing bol spôsobilý vzbudiť záujem u priemerného spotrebiteľa a vyvolať rozhodnutie spotrebiteľa podniknúť akýkoľvek ďalší krok (napr. navštíviť obchod alebo webové sídlo s cieľom získať ďalšie informácie o produkte). 2.5„Priemerný spotrebiteľ“ Odôvodnenie 18 Je vhodné chrániť všetkých spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami; Súdny dvor však považoval za potrebné skúmať pri rozhodovaní v prípadoch týkajúcich sa reklamy po prijatí smernice 84/450/EHS účinok na hypotetického typického spotrebiteľa. V súlade so zásadou proporcionality a z dôvodu umožnenia účinného uplatňovania zamýšľanej ochrany vzala táto smernica za kritérium priemerného spotrebiteľa, ktorý je primerane dobre informovaný, vnímavý a obozretný, pri zohľadnení sociálnych, kultúrnych a jazykových faktorov, ako ho vykladal Súdny dvor, obsahuje však i ustanovenia zamerané na zabránenie zneužívania spotrebiteľov, ktorých vlastnosti ich robia obzvlášť zraniteľnými voči nekalým obchodným praktikám. Tam, kde je obchodná praktika osobitne zameraná na určitú skupinu spotrebiteľov, ako napríklad deti, je žiaduce, aby bol dosah tejto obchodnej praktiky posúdený z pohľadu priemerného člena takejto skupiny […] Pojem priemerného spotrebiteľa sa pritom nezakladá na štatistickom zistení. Vnútroštátne súdy a orgány budú musieť samy na základe vlastného posúdenia a so zreteľom na judikatúru Súdneho dvora určiť typickú reakciu priemerného spotrebiteľa v danom prípade. Ako sa uvádza v odôvodnení 18 a ďalej v článkoch 5 až 9, podľa smernice o nekalých obchodných praktikách je kritériom na posúdenie vplyvu obchodnej praktiky pojem „priemerný spotrebiteľ“, ako ho už predtým vytvoril Súdny dvor EÚ: „[…] aby bolo možné určiť, či je konkrétny opis, ochranná známka alebo propagačný opis alebo vyjadrenie klamlivé, je potrebné zohľadniť predpokladané očakávania priemerného spotrebiteľa, ktorý je primerane dobre informovaný, vnímavý a obozretný .“ Tento pojem vytvoril Súdny dvor v skutočnosti ešte pred prijatím smernice o nekalých obchodných praktikách. Potom bol kodifikovaný smernicou o nekalých obchodných praktikách s cieľom poskytnúť súdom spoločné kritériá a zvýšiť tak právnu istotu a znížiť možnosť rozchádzajúcich sa posúdení. V rámci judikatúry Súdneho dvora EÚ je priemerný spotrebiteľ primerane kritická osoba, uvedomelá a obozretná vo svojom správaní na trhu. Napríklad: ·„Primerane obozretný spotrebiteľ“ neuverí, že veľkosť reklamného označenia na balení zodpovedá propagovanému zväčšeniu veľkosti daného produktu . Priemerný spotrebiteľ spravidla nepripíše tovaru s označením „dermatologicky testované“ žiadne liečivé účinky, ktorými takýto tovar nedisponuje . Priemerný spotrebiteľ podľa smernice o nekalých obchodných praktikách v žiadnom prípade nie je niekto, kto potrebuje len nízku úroveň ochrany, pretože vždy dokáže získať dostupné informácie a rozumne podľa nich konať. Naopak, ako sa zdôrazňuje v odôvodnení 18, pojem je založený na zásade proporcionality. V smernici o nekalých obchodných praktikách sa prijal tento pojem s cieľom vytvoriť správnu rovnováhu medzi potrebou chrániť spotrebiteľov a podporou voľného obchodu na otvorene konkurenčnom trhu. Pojem priemerného spotrebiteľa podľa smernice o nekalých obchodných praktikách by sa preto mal vždy vykladať so zreteľom na článok 114 zmluvy, ktorým sa stanovuje vysoká úroveň ochrany spotrebiteľa. Smernica o nekalých obchodných praktikách je zároveň založená na myšlienke, že napríklad vnútroštátne opatrenie, ktorým sa zakazujú tvrdenia, ktoré môžu oklamať len veľmi ľahkoverného, naivného alebo povrchného spotrebiteľa (napr. „šarlatánska reklama“ ), by bolo neprimerané a vytváralo by neodôvodnenú prekážku obchodu . Ako sa výslovne uvádza v odôvodnení 18, pojem priemerného spotrebiteľa sa nezakladá na štatistickom zistení. To znamená, že vnútroštátne orgány a súdy by mali byť schopné na základe vlastného posúdenia určiť, či môže praktika uviesť priemerného spotrebiteľa do omylu, zohľadnením všeobecných predpokladaných očakávaní spotrebiteľov bez potreby nariadenia vypracovania znaleckého posudku alebo prieskumu medzi spotrebiteľmi . Napríklad: ·V rozhodnutí Vrchného súdu Spojeného kráľovstva sa uvádza, že pojem „priemerný spotrebiteľ“ sa vzťahuje na „spotrebiteľov, ktorí sú primerane opatrní, a nie na neznalých, nedbalých alebo takých, čo konajú unáhlene“. Vrchný súd dospel aj k záveru, že nemožno predpokladať, že priemerný spotrebiteľ bude čítať text písaný malým písmom na reklamných dokumentoch . ·V Nemecku súd Oberlandesgericht Karlsruhe vyslovil právny názor, že aj ľudia s poškodením zraku sa môžu považovať za priemerných spotrebiteľov a tlač informácií veľmi malým písmom možno považovať za klamlivú obchodnú praktiku . Podobné rozhodnutie prijala Slovenská obchodná inšpekcia . ·V Maďarsku Najvyšší odvolací súd hlavného mesta vyslovil právny názor, že racionálne konajúci spotrebiteľ nie je podozrievavý a má tendenciu veriť, že získané informácie sú pravdivé a presné. Racionálne konajúci spotrebiteľ nie je povinný ďalej hľadať celý presný obsah správy, ktorá mu bola doručená, pokiaľ ho odosielateľ na takúto povinnosti dôrazne neupozorní alebo pokiaľ sa v texte správy o takejto povinnosti výslovne nehovorí . V článku 5 ods. 2 písm. b) smernice o nekalých obchodných praktikách sa ďalej spresňuje pojem priemerného spotrebiteľa pre prípady, keď ide o záujmy určitej skupiny spotrebiteľov. Keď je praktika orientovaná na určitú skupinu spotrebiteľov, jej dosah by sa mal posudzovať z pohľadu priemerného člena danej skupiny.

Článok 5 ods. 2 2. Obchodná praktika je nekalá, ak: […] b) podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu, ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na určitú skupinu spotrebiteľov. Napríklad: ·Vo veci týkajúcej sa klamlivej reklamy na detské plienky, v ktorej sa predpokladal najmä súvis medzi alergiami a plienkami obchodníka, identifikoval Švédsky súd pre trh ako priemerného spotrebiteľa rodičov s malými deťmi, ktorí nemajú žiadne odborné znalosti o alergiách . Zistenia štúdie Európskej komisie o zraniteľnosti spotrebiteľov na kľúčových trhoch Nedávna štúdia o zraniteľnosti spotrebiteľov sa zaoberala pojmami „priemerný“ a „zraniteľný“ spotrebiteľ, ako ich vytvoril Súdny dvor, s osobitným zameraním na smernicu o nekalých obchodných praktikách. V štúdii sa skúmalo, ako boli tieto právne pojmy pochopené v jednotlivých členských štátoch, a zistilo sa, že hoci boli použité v mnohých prípadoch, existuje určitá miera nejednotnosti vo výklade. V štúdii sa ďalej z dvoch uhlov pohľadu skúmal pojem priemerného spotrebiteľa – vo vzťahu k ukazovateľom vytvoreným v rámci štúdie s cieľom vytvoriť koncepciu zraniteľnosti spotrebiteľov a vo vzťahu k vymedzeniu priemerného spotrebiteľa v smernici o nekalých obchodných praktikách, kde sa o priemernom spotrebiteľovi hovorí ako o primerane „dobre informovanom“, „vnímavom“ a „obozretnom“. V súvislosti s tým, či je priemerný spotrebiteľ „dobre informovaný“, sa v štúdii zistilo, že priemerný spotrebiteľ, na základe priemernej reakcie spotrebiteľa na ukazovateľ, má pocit, že je pomerne dobre informovaný o cenách, vyhlasuje, že číta oznámenia od poskytovateľov internetových a bankových služieb a energie (ale priznáva, že ich len prebehne pohľadom alebo prečíta len zbežne) a uvádza, že sa nespolieha len na informácie pochádzajúce z reklamy. Pokiaľ ide o „vnímavosť“ a „obozretnosť“, v štúdii sa zistilo, že priemerný spotrebiteľ sa považuje za pomerne opatrného pri jednaní s ľuďmi a pri prijímaní rozhodnutí a za nie veľmi ochotného riskovať a nesúhlasí s tvrdením, že v reklame sa oznamujú objektívne skutočnosti. Priemerný spotrebiteľ takisto dokázal správne identifikovať význam pojmov ako kWh, megabajty za sekundu a úroková sadzba a správne odpovedať na otázky zamerané na hodnotenie základných výpočtových schopností a dôverčivosti. Väčšina z uvedených ukazovateľov odráža subjektívny priemer – na rozdiel od objektívnych meraní – pojmov „dobre informovaný“, „vnímavý“ a „obozretný“ a mali by sa preto vykladať opatrne, pretože môžu byť ovplyvnené – aspoň čiastočne – tendenčnosťou v správaní, ako je prílišná sebadôvera spotrebiteľov . Podopiera to skutočnosť, že keď sa priemerným spotrebiteľom v rámci behaviorálnych experimentov odrážajúcich súčasné marketingové praktiky v energetike (komplexná tvorba cien), online sektore (spájanie ponúk) a v rôznych sektoroch (lákavé sadzby – počiatočné sadzby, ktoré budú platiť len krátky čas, po ktorom sa sadzba postupne zvýši) predložili zložité ponuky, v skutočnosti nedokázali vybrať najlepšiu ponuku. Priemerný spotrebiteľ okrem toho uvádza, že nikdy neporovnáva ponuky bánk a poskytovateľov energií a že je preňho problémom porovnávať ponuky od takýchto poskytovateľov. Priemerný spotrebiteľ sa zároveň do určitej miery cíti zraniteľný z dôvodu osobných charakteristík, ako sú zdravotné problémy, vek, príslušnosť k menšine atď. Celkovo možno povedať, že väčšina ukazovateľov poukazuje na jednotný obraz priemerného spotrebiteľa vo všetkých 28 členských štátoch EÚ, zistili sa však určité rozdiely medzi krajinami. Napríklad v Bulharsku považuje 69 % spotrebiteľov za „veľmi“ ťažké alebo „pomerne“ ťažké vedieť porovnať ponuky od poskytovateľov energií, kým v Nemecku hovorí to isté 35 % spotrebiteľov. V Dánsku považuje 63 % spotrebiteľov za „veľmi“ alebo „pomerne“ ťažké vedieť porovnať služby ponúkané bankami, kým v Spojenom kráľovstve je to tak u 33 % spotrebiteľov. Tieto zistenia poukazujú na skutočnosť, že charakteristiky priemerného spotrebiteľa závisia od situácie, v ktorej sa nachádza, ako aj od toho, ako sa tieto charakteristiky merajú. Zistenia tejto štúdie môžu preto slúžiť ako návod na pochopenie priemerného spotrebiteľa, pričom zistenia podľa jednotlivých krajín možno nájsť v konečnej správe. Pri koncipovaní reklamných oznamov môže byť niekedy potrebné, aby obchodníci vzhľadom na osobitnú povahu predmetných produktov zohľadnili spoločenské, jazykové a kultúrne osobitosti typické pre priemerných spotrebiteľov, pre ktorých sú produkty určené. V niektorých prípadoch možno takýmito spoločenskými, jazykovými a kultúrnymi osobitosťami, ktoré môžu byť aj jedinečné pre daný členský štát, odôvodniť aj odlišný výklad oznamu poskytovaného v rámci obchodnej praktiky zo strany príslušného orgánu presadzovania práva alebo súdu. Vo veci týkajúcej sa klamlivej reklamy na kozmetiku Súdny dvor EÚ konštatoval, že: „Pri uplatnení tohto kritéria na túto vec je potrebné zohľadniť niekoľko aspektov. Predovšetkým je potrebné rozhodnúť, či sociálnymi, kultúrnymi a jazykovými faktormi možno odôvodniť výraz „lifting“ používaný v spojení so spevňujúcim krémom, keďže znamená niečo iné pre [priemerného] nemeckého spotrebiteľa ako pre spotrebiteľov v iných členských štátoch, alebo či zo samotného návodu na použitie produktu dostatočne jasne vyplýva, že jeho účinky majú krátke trvanie, čím sa neutralizuje akýkoľvek opačný záver, ktorý je možné vyvodiť zo slova „lifting“.“ Súdny dvor EÚ takisto uviedol, že: „zákazu marketingu z dôvodu klamlivej povahy ochrannej známky v zásade nebráni skutočnosť, že tá istá ochranná známka sa nepovažuje za klamlivú v iných členských štátoch. […] jazykové, kultúrne a spoločenské rozdiely medzi členskými štátmi môžu viesť k tomu, že ochranná známka, ktorá nemusí uvádzať do omylu spotrebiteľa v jednom členskom štáte, môže mať taký účinok v inom členskom štáte .“ Na základe testu priemerného spotrebiteľa a napriek charakteru úplnej harmonizácie smernice o nekalých obchodných praktikách by preto mohlo byť teoreticky odôvodnené požadovať, aby zahraničný obchodník zo spoločenských, kultúrnych alebo jazykových dôvodov poskytol dodatočné informácie. Inými slovami, opomenutie takejto informácie by na rozdiel od spotrebiteľov v krajine pôvodu mohlo spotrebiteľov v cieľovej krajine uviesť do omylu. 2.6Zraniteľní spotrebitelia Článok 5 ods. 3 – Zákaz nekalých obchodných praktík 3. Obchodné praktiky, ktoré sú spôsobilé podstatne narušiť ekonomické správanie iba jasne identifikovateľnej skupiny spotrebiteľov, ktorí sú obzvlášť zraniteľní touto praktikou alebo základným produktom z dôvodu ich duševnej poruchy alebo fyzickej vady, veku alebo dôverčivosti spôsobom, ktorý môže obchodník rozumne predpokladať, sa posudzujú z pohľadu priemerného člena tejto skupiny. Tým nie sú dotknuté bežné a oprávnené reklamné praktiky, akými sú zveličujúce vyhlásenia alebo vyhlásenia, ktoré nie sú mienené doslovne. Odôvodnenie 19 Ak určité vlastnosti, ako napríklad vek, fyzická alebo mentálna chyba alebo dôverčivosť robia spotrebiteľov obzvlášť náchylnými voči určitej obchodnej praktike alebo základnému produktu a ekonomické správanie iba týchto spotrebiteľov môže byť touto praktikou narušené spôsobom, ktorý môže obchodník rozumne predvídať, je vhodné zabezpečiť, aby boli náležite chránení posúdením tejto praktiky z pohľadu priemerného člena tejto skupiny. Smernica o nekalých obchodných praktikách je založená na myšlienke, že hoci je správne chrániť pred nekalými obchodnými praktikami všetky kategórie spotrebiteľov, spotrebiteľom, ktorí spĺňajú podmienky príslušnosti k jednej zo skupín uvedených v článku 5 ods. 3, by sa mala zabezpečiť vyššia úroveň ochrany než „priemernému spotrebiteľovi“, o ktorom sa hovorí v článku 5 ods. 2. V odôvodnení 19 preambuly sa ďalej objasňuje výklad článku 5 ods. 3: kým na základe článku 5 ods. 3 sa spotrebitelia pokladajú za zraniteľných zjavne len z dôvodu ich „duševnej poruchy alebo fyzickej vady, veku alebo dôverčivosti“, v odôvodnení 19 sa uvádza demonštratívny zoznam vlastností, ktoré robia spotrebiteľov „obzvlášť náchylnými“. Napríklad: ·Vo veci týkajúcej sa opomenutia podstatnej informácie úverovou inštitúciou Maďarský úrad pre hospodársku súťaž konštatoval, že spotrebitelia, ktorých úverová inštitúcia odmietla z dôvodu slabej platobnej schopnosti, sú zvlášť náchylní na prijatie špeciálnej ponuky .

Zistenia štúdie Európskej komisie o zraniteľnosti spotrebiteľov na kľúčových trhoch : Na základe zhodnotenia existujúcich vymedzení a chápaní pojmu zraniteľnosti spotrebiteľov sa štúdiou zavádza vymedzenie, na základe ktorého väčšia náchylnosť voči marketingovým praktikám predstavuje jeden z piatich „rozmerov“ zraniteľnosti spotrebiteľov. V štúdii sa „zraniteľný spotrebiteľ“ vymedzuje ako: „Spotrebiteľ, ktorý v dôsledku sociálno-demografických charakteristík, sklonov správania, osobnej situácie alebo trhového prostredia: oje vystavený väčšiemu riziku, že dosiahne negatívne výsledky na trhu, omá obmedzenú schopnosť maximalizovať svoje blaho, omá problémy so získavaním alebo spracovávaním informácií omá zníženú schopnosť kúpiť si, vybrať alebo získať prístup k vhodným produktom, alebo oje viac náchylný voči určitým marketingovým praktikám“. Z pohľadu smernice o nekalých obchodných praktikách je najdôležitejší posledný z týchto „rozmerov“, keďže v článku 5 ods. 3 sa zraniteľní spotrebitelia vymedzujú ako spotrebitelia, ktorí sú „obzvlášť zraniteľní touto praktikou alebo základným produktom […]“. Väčšina spotrebiteľov vykazuje známky zraniteľnosti aspoň v jednom rozmere, kým tretina spotrebiteľov vykazuje známky zraniteľnosti vo viacerých rozmeroch. Menej ako pätina opýtaných spotrebiteľov nevykazuje žiadne známky zraniteľnosti. Rovnako ako zraniteľnosť spotrebiteľov, má viac rozmerov aj vplyv osobných charakteristík na pravdepodobnosť, že bude spotrebiteľ zraniteľný. Napríklad charakteristiky ako vek a pohlavie môžu zvýšiť zraniteľnosť v niektorých rozmeroch, ale nie v iných. 2.6.1Kritériá zraniteľnosti v článku 5 ods. 3 Duševná porucha alebo telesná vada zahŕňajú senzorickú poruchu, obmedzenú pohyblivosť a ďalšie postihnutia. Napríklad: ·Taliansky úrad AGCM skonštatoval, že za zvlášť vážny prípad považuje reklamu, v ktorej sa klamlivo tvrdí, že produkty dokážu vyliečiť vážnu chorobu, pretože takáto reklama môže viesť k tomu, že zraniteľní spotrebitelia, napríklad ľudia trpiaci vážnou chorobou, urobia rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobili . V tejto súvislosti stojí za zmienku, že EÚ ratifikovala v roku 2010 Dohovor OSN o právach osôb so zdravotným postihnutím . V prvých záverečných poznámkach výboru OSN v októbri 2015 bolo EÚ odporučené, aby „prijala vhodné opatrenia na zabezpečenie toho, aby všetky osoby so zdravotným postihnutím, ktoré boli pozbavené právnej spôsobilosti, mohli vykonávať všetky práva zakotvené v zmluvách a právnych predpisoch Európskej únie, ako sú [….] práva spotrebiteľov [