Rovnosť je jednou zo základných hodnôt EÚ. Komisia podnikla dôležité kroky na jej podporu a uplatňovanie jej hľadiska, ako aj na budovanie „Únie rovnosti“. Komisia s podporou svojej internej pracovnej skupiny pre rovnosť, ktorá bola vytvorená v roku 2019, začleňuje rozmer rovnosti do všetkých politík a hlavných iniciatív EÚ. Medzi najnovšie príklady patrí stratégia pre rodovú rovnosť na roky 2020 – 2025, akčný plán EÚ proti rasizmu na roky 2020 – 2025, nový strategický rámec pre rovnosť, začleňovanie a účasť Rómov, stratégia pre rovnosť LGBTIQ osôb na roky 2020 – 2025, stratégia EÚ na posilnenie uplatňovania charty, stratégia v oblasti práv osôb so zdravotným postihnutím na roky 2021 – 2030 a akčný plán, ktorým sa vykonáva Európsky pilier sociálnych práv. Vo všetkých sa zdôrazňuje význam predchádzania diskriminácii a boja proti nej (napr. bojom proti stereotypom a zaujatosti), presadzovania právnych predpisov a zásad EÚ v tejto oblasti a zlepšovania zberu údajov.

Nahlasovanie diskriminácie a počet sťažností sa od správy z roku 2014 mierne zvýšili, ale nedostatočné nahlasovanie predstavuje naďalej problém. Z prieskumov vyplýva, že osoby, ktoré sa cítili diskriminované, by prípad jednoducho nenahlásili. V dôsledku toho sa veľa prípadov môže odohrať bez povšimnutia a obete sa tak nedočkajú žiadnej formy nápravy. To má negatívny vplyv na prístup k spravodlivosti, ako aj na účinnosť smerníc vo všeobecnosti. Kým mnohé členské štáty poukazujú na dôležitú prácu subjektov pre rovnaké zaobchádzanie na vnútroštátnej a miestnej úrovni v snahe bojovať proti diskriminácii a riešiť nedostatočné nahlasovanie, podľa prieskumov by takýmto subjektom nahlásilo prípad diskriminácie len málo ľudí.

Existujú určité situácie, v ktorých je zvlášť ťažké preukázať dôkazy prima facie, napr. v prípade žalôb týkajúcich sa nepriamej diskriminácie, keď žalobca musí preukázať skutočnosti, na základe ktorých možno predpokladať, že určité opatrenie alebo prax, ktorá sa javí ako neutrálna, stavia určité osoby do mimoriadne nevýhodného postavenia v porovnaní s inými. Zhromažďovanie takýchto skutočností je ešte zložitejšie, ak údajná diskriminácia vyplýva z používania umelej inteligencie. Okrem toho, aj keď nepriamu diskrimináciu možno stanoviť na základe štatistických dôkazov, zainteresované strany poukázali na ťažkosti, pokiaľ ide o dostupnosť a prístupnosť príslušných štatistických údajov, a na to, ako ich súdy zohľadňujú.

Subjekty pre rovnaké zaobchádzanie sú nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby osoby a skupiny, ktoré čelia diskriminácii, mohli v plnej miere využiť svoje právo. Mali by byť preto schopné účinne vykonávať úlohy, ktoré im boli pridelené na základe právnych predpisov EÚ. Komisia sa zaviazala podrobnejšie preskúmať, do akej miery členské štáty dodržiavali odporúčanie z roku 2018, s osobitným zameraním na úlohu a nezávislosť subjektov pre rovnaké zaobchádzanie.

Obe smernice obsahujú požiadavku, aby Komisia podávala správy o vplyve opatrení na ženy a mužov, a to v súlade so zásadou uplatňovania hľadiska rodovej rovnosti.

Vo viacerých členských štátoch prebiehajú konzultácie s organizáciami občianskej spoločnosti a so sociálnymi partnermi, prípadne sa tieto organizácie a partneri aktívne zapájajú do prípravy alebo vykonávania právnych predpisov, akčných plánov a stratégií v oblasti rovnosti. Niektoré členské štáty v právnych predpisoch stanovujú pravidelný dialóg alebo rokovania v oblasti rovnosti s organizáciami občianskej spoločnosti. Viaceré z nich v rámci svojich vnútroštátnych subjektov pre rovnaké zaobchádzanie zriadili poradné výbory, ktoré spájajú organizácie občianskej spoločnosti a/alebo sociálnych partnerov.

V pracovnom dokumente útvarov Komisie pripojenom k tejto správe sa uvádza podrobná analýza vykonávania odporúčania. Dochádza sa v nej k záveru, že obmedzená a rozdielna úroveň vykonávania odporúčania je pre niektoré subjekty pre rovnaké zaobchádzanie naďalej prekážkou v tom, aby efektívne vykonávali svoju úlohu. V praxi to vedie k tomu, že v EÚ existuje rozdielna úroveň ochrany pred diskrimináciou. Ďalšia výmena osvedčených postupov a/alebo usmernení na úrovni EÚ a zvyšovanie povedomia budú mať priaznivý vplyv na posilnenie úlohy subjektov pre rovnaké zaobchádzanie. Skúsenosti s vykonávaním odporúčania však naznačujú, že to nie je postačujúce. Komisia preto posúdi možnosť navrhnúť do roku 2022 prípadné právne predpisy na posilnenie úlohy vnútroštátnych subjektov pre rovnaké zaobchádzanie.

V rozsudku Jyske Finans Súdny dvor Európskej únie zdôraznil, že za relevantný aspekt možno považovať aj miesto narodenia osoby. Objasnil však, že toto kritérium nemožno akceptovať ako dostatočné. Miesto narodenia osoby „je len jeden zo špecifických aspektov, na základe ktorého možno dospieť k záveru o príslušnosti určitej osoby k etnickej skupine, pričom v tejto súvislosti by nemal nijaký rozhodujúci význam“. Podľa Súdneho dvora rozdielne zaobchádzanie úverovej inštitúcie výlučne na základe miesta narodenia osoby (ak neexistuje žiadny iný aspekt) nepostačuje na podporu tvrdenia o diskriminácii na základe „etnického pôvodu“. Na stanovenie nepriamej diskriminácie by bolo potrebné identifikovať osobitnú etnickú skupinu, ktorá bola znevýhodnená v porovnaní s inými skupinami. Súdny dvor zastáva názor, že tvrdenie, že miesto narodenia osoby „všeobecne ovplyvňuje skôr osoby ,určitého etnického pôvodu‘ v porovnaní s ,inými osobami‘, nemožno prijať“.

V smernici o rasovej rovnosti sa nevymedzuje pojem „rasový alebo etnický pôvod“. Súdny dvor Európskej únie poskytol usmernenie k výkladu pojmu „etnický pôvod“; konkrétnejšie z rozsudku ČEZ vyplýva, že „pojem etnický pôvod vychádza z myšlienky, že spoločenské skupiny sa vyznačujú najmä spoločnou národnosťou, náboženskou vierou, jazykom, kultúrnym a tradičným pôvodom a životným prostredím“. To, či ide o rasový alebo etnický pôvod, možno určiť na základe rôznych charakteristík vrátane jazyka, náboženstva, pôvodu, farby pleti a štátnej príslušnosti. Keďže údaje agentúry FRA ukazujú, že farba pleti a/alebo náboženské presvedčenie osoby predstavujú špecifické spúšťacie faktory etnickej alebo rasovej diskriminácie, má to dôležitý praktický význam.

V inom rozsudku Súdny dvor rozhodol, že smernica sa vzťahuje na daňový režim zameraný na zlepšenie prístupu mladých ľudí k odbornej príprave, pričom daňové zaobchádzanie s nákladmi na odbornú prípravu sa líši v závislosti od veku osoby, ktorej sa poskytuje odborná príprava. V inom kontexte v prípade C však rozhodol, že vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa dodatočnej dane z príjmov zo starobných dôchodkov nepatria do vecnej pôsobnosti smernice. Takéto právne predpisy sa netýkajú „odmeňovania“, ale sadzby dane, ktorá nesúvisí s pracovnoprávnym vzťahom.

Objasnil, že pojem „podmienky prístupu k zamestnaniu“ uvedený v článku 3 ods. 1 písm. a) sa môže vzťahovať na verejné vyhlásenia zamestnávateľa, a to aj v prípade neexistencie výberového konania, za predpokladu, že sa v skutočnosti vzťahujú na politiku podniku v oblasti náboru zamestnancov. Prípad sa týkal verejných vyhlásení právnika, že by do zamestnania nikdy neprijal homosexuálnych kandidátov. Výklad nie je ovplyvnený možným obmedzením výkonu slobody prejavu.

Členské štáty neuviedli žiadne veľké ťažkosti v súvislosti s výkladom a uplatňovaním ustanovení smernice o rovnakom zaobchádzaní v zamestnaní v rokoch 2014 – 2020, pričom uviedli isté ťažkosti s pojmami obsiahnutými v oboch smerniciach. Niektoré zainteresované strany sa zamerali najmä na otázku primeraných prispôsobení pre osoby so zdravotným postihnutím, a to aj pokiaľ ide o výzvy týkajúce sa pochopenia tejto koncepcie, jej uplatňovania v praxi a vhodných usmernení v tejto súvislosti. Niekoľko zainteresovaných strán navrhlo rozšíriť povinnosť primeraných prispôsobení tak, aby sa vzťahovala aj na iné dôvody diskriminácie ako zdravotné postihnutie.

Vo veci Achbita poskytol Súdny dvor široký výklad pojmu „náboženstvo“, ktorý sa vzťahuje na slobodu ľudí verejne prejavovať svoje náboženské vyznanie. Konštatoval, že vnútorný predpis súkromného podniku, ktorý zakazuje viditeľné nosenie politických, filozofických alebo náboženských symbolov, nepredstavuje priamu diskrimináciu za predpokladu, že sa vzťahuje na všetkých pracovníkov rovnako. Takýto zdanlivo neutrálny predpis však môže predstavovať nepriamu diskrimináciu, pokiaľ nie je objektívne odôvodnený na základe primeranosti a nevyhnutnosti. Politika politickej, filozofickej a náboženskej neutrality môže byť legitímnym cieľom.

Súdny dvor v rozsudku Bougnaoui rozhodol, že pri neexistencii politiky neutrality nesmie zamestnávateľ od pracovníčky vyžadovať, aby na základe želania zákazníka na pracovisku nenosila moslimskú šatku. Takéto zaobchádzanie nepredstavuje „skutočnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice odôvodnenú povahou/kontextom pracovných činností pracovníčky.

Dva ďalšie rozsudky Súdneho dvora Európskej únie sa týkali výkladu článku 4 ods. 2 smernice, v ktorom sa stanovuje výnimka zo zásady nediskriminácie, pokiaľ ide o cirkvi alebo iné organizácie, ktorých duch je založený na náboženstve alebo viere. Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátne súdy musia požiadavky na zamestnanie, ktoré ukladajú organizácie, ktorých duch je založený na náboženstve alebo viere, podrobiť účinnému súdnemu preskúmaniu. Požiadavky musia byť nevyhnutné a objektívne prepojené s povahou/kontextom pracovnej činnosti s prihliadnutím na ducha organizácie. Nesmú sa vzťahovať na úvahy, ktoré nesúvisia s týmto duchom alebo právom organizácie na autonómiu, a musia byť v súlade so zásadou proporcionality.

Očakáva sa, že Súdny dvor ďalej spresní svoju judikatúru v rámci dvoch prebiehajúcich konaní, konkrétne vo veciach C-804/18 a C-344/20. V druhej vymenovanej veci sa rieši aj otázka týkajúca sa pojmu „viera“. Niektoré členské štáty uviedli, že by uvítali ďalšie objasnenie pojmu prostredníctvom judikatúry EÚ.

4.3.Sexuálna orientácia

Vzhľadom na ciele a základné hodnoty, z ktorých vychádza smernica, Súdny dvor objasnil podmienky, za ktorých homofóbne verejné vyhlásenia predstavujú diskrimináciu. Diskriminačné názory, ktoré vyjadril zamestnávateľ v súvislosti s náborom, pravdepodobne odradia jednotlivcov od uchádzania sa o pracovné miesto.

V inom rozsudku Súdny dvor zdôraznil, že členské štáty môžu upraviť manželstvo medzi osobami rovnakého pohlavia alebo alternatívnu formu zákonného uznania ich vzťahu, ako aj stanoviť dátum, od ktorého takéto manželstvo bude spôsobovať účinky. Dospel k záveru, že právna úprava v Írsku, ktorá podmieňuje nárok na pozostalostný dôchodok uzavretím registrovaného partnerstva skôr, než poistenec v zamestnaneckom dôchodkovom systéme dovŕši 60 rokov, nepredstavuje diskrimináciu na základe sexuálnej orientácie, hoci vnútroštátne právne predpisy neumožňovali uzavrieť registrované partnerstvá skôr, ako partneri dovŕšili tento vek.

4.4.Zdravotné postihnutie

Niekoľko zainteresovaných strán spomenulo isté výzvy pri výklade pojmu „zdravotné postihnutie“. Súdny dvor Európskej únie v tejto súvislosti poskytol užitočné objasnenie, odkazujúc na Dohovor Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím (UNCRPD), ktorý bol schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2010/48/ES a od nadobudnutia platnosti, t. j. od 3. mája 2008, sa stal neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku EÚ. Súdny dvor rozhodol, že pojmy „zdravotné postihnutie“ a „dlhodobé“ obmedzenie pracovnej schopnosti osoby sa musia vykladať autonómne a jednotne v celej EÚ.

Pojem „zdravotné postihnutie“ sa vzťahuje na obmedzenie vyplývajúce najmä z dlhodobého fyzického, mentálneho alebo psychického postihnutia, ktoré v súčinnosti s rôznymi prekážkami môže brániť plnému a účinnému zapojeniu osoby do profesijného života na základe rovnosti s ostatnými pracovníkmi. Súdny dvor vo svojom rozsudku Z uviedol, že nemožnosť porodiť dieťa prirodzenou cestou sama osebe v zásade nepredstavuje prekážku pri výkone pracovnej činnosti. V rozsudku FOA rozhodol, že zatiaľ čo stav obezity sám osebe nepredstavuje „zdravotné postihnutie“, za určitých okolností môže spĺňať podmienky požadované smernicou, a teda patriť do jej pôsobnosti.

Pri posudzovaní toho, či sú pracovníci so zdravotným postihnutím v porovnaní s inými pracovníkmi znevýhodnení alebo či vnútroštátne opatrenia spĺňajú kritérium proporcionality, je nutné zohľadniť osobitnú situáciu a potreby pracovníkov so zdravotným postihnutím. Súdny dvor preto vo veci Ruiz Conejero rozhodol, že osobám so zdravotným postihnutím viac hrozí, že budú neprítomné v práci z dôvodu choroby súvisiacej s ich zdravotným postihnutím, a že im hrozí väčšie riziko nahromadenia dní neprítomnosti z dôvodu choroby, a teda dosiahnutia zákonom stanovených limitov. Súdny dvor dospel k záveru, že to môže znevýhodniť pracovníkov so zdravotným postihnutím, a tým viesť k rozdielnemu zaobchádzaniu nepriamo založenému na zdravotnom postihnutí. Okrem toho Súdny dvor pri posudzovaní proporcionality predmetných vnútroštátnych opatrení rozhodol, že by sa nemalo prehliadať, že osoby so zdravotným postihnutím pri opätovnom vstupe na trh práce vo všeobecnosti čelia väčším ťažkostiam ako osoby bez zdravotného postihnutia.

Súdny dvor v inej veci rozhodol, že ak zamestnávateľ neposkytol primerané prispôsobenia (článok 5 smernice), prepustenie pracovníka so zdravotným postihnutím na základe kritérií stanovených zamestnávateľom (nízka produktivita, znížená všestrannosť a vysoká miera neprítomnosti v práci) predstavuje nepriamu diskrimináciu na základe zdravotného postihnutia. Súdny dvor v tejto súvislosti citoval článok 2 UNCRPD, podľa ktorého je odmietnutie primeraných prispôsobení formou diskriminácie.

V nedávnom rozsudku Súdny dvor poskytol výklad pojmu „diskriminácia“ (článok 2 smernice) a rozhodol, že zásada rovnakého zaobchádzania má chrániť pracovníka so zdravotným postihnutím pred akoukoľvek diskrimináciou na základe tohto zdravotného postihnutia, a to nielen vo vzťahu k pracovníkom bez zdravotného postihnutia, ale aj vo vzťahu k iným pracovníkom so zdravotným postihnutím.

4.5.Vek

Väčšina rozsudkov Súdneho dvora Európskej únie týkajúcich sa smernice o rovnakom zaobchádzaní v zamestnaní sa týka rozdielov v zaobchádzaní súvisiacich s vekom. Zatiaľ čo členské štáty smernicu riadne transponovali, v súvislosti s konkrétnymi vnútroštátnymi právnymi predpismi vzniklo viacero otázok zlučiteľnosti. Pri ich posudzovaní Súdny dvor preskúmal najmä:

-porovnateľnosť situácií,

-možnú existenciu objektívnej, neutrálnej skutočnosti, ktorá nesúvisí s vekom,

-legitímnosť sledovaného (-ých) cieľa (-ov) a

-primeranosť/proporcionalitu použitých prostriedkov.

Súdny dvor citoval právo na prácu zakotvené v článku 15 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie a venoval osobitnú pozornosť účasti starších pracovníkov na profesijnom, a tým aj na hospodárskom, kultúrnom a sociálnom živote, a poznamenal, že ich udržanie podporuje rozmanitosť. Uznal však aj to, že členské štáty môžu vykonávať sociálnu politiku alebo politiku zamestnanosti zameranú na podporu prístupu mladých pracovníkov na trh práce. Je na príslušných orgánoch členských štátov, aby našli správnu rovnováhu medzi rôznymi dotknutými záujmami. Pri posudzovaní proporcionality predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy Súdny dvor pripustil, že je možné zohľadniť skutočnosť, že vylúčenie z výkonu práce malo vplyv na dôchodcov, ktorých pracovný život sa skončil a ktorí poberajú starobný dôchodok. Ponechal na vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, aby overil, či je takéto vylúčenie vhodné na zabezpečenie dosiahnutia sledovaného cieľa a či skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť ho koherentným a systematickým spôsobom.