Na obrázku 2 je zobrazený nárast používania úverových pohľadávok v úverových operáciách Eurosystému. V roku 2004 predstavovali 4 % celkových záruk. Ku koncu roka 2015 tento ukazovateľ vzrástol na 21 %. Najvýraznejší nárast sa zaznamenal od roku 2006 do roku 2007, čo možno pripísať rozhodnutiu Eurosystému zahrnúť od 1. januára 2007 úverové pohľadávky do zoznamu záruk, ktoré sa akceptujú v prípade úverových operácií v kategórii neobchodovateľných aktív. Tým sa vytvorili jednotné podmienky vrátane kritérií určujúcich oprávnenosť úverových pohľadávok používaných ako záruka pri takýchto operáciách. Odpovede členských štátov eurozóny potvrdzujú, že ich centrálne banky všeobecne akceptujú úverové pohľadávky alebo že úverové pohľadávky sa bežne používajú ako záruka.

„Úverová pohľadávka“ je v smernici o finančných zárukách vymedzená ako peňažná pohľadávka vyplývajúca z dohody, podľa ktorej úverová inštitúcia poskytuje úver v podobe pôžičky. Na obrázku 1 je znázornená mobilizácia úverovej pohľadávky ako záruky, keď poskytovateľ záruky (B) prevádza svoju úverovú pohľadávku voči jej dlžníkovi (A) na príjemcu záruky (C). Zložitejšie scenáre zahŕňajúce tretiu stranu (D) nastanú v prípade, keď sa daná úverová pohľadávka mobilizuje viackrát (napr. ak subjekt C prevedie pohľadávku ďalej) alebo ak správca konkurznej podstaty spochybní, že sa pohľadávka platne previedla z majetku subjektu B.

Po prvé, niektoré členské štáty (v súlade s tým, ako to umožňuje článok 1 ods. 5) požadujú, aby použitie úverových pohľadávok ako záruky bolo doložené zaradením do zoznamu pohľadávok, ktorý sa predloží príjemcovi záruky.

Poukazuje to na význam smernice o finančných zárukách pri zvyšovaní právnej istoty, ak je to potrebné a vhodné na to, aby sa úverové pohľadávky použili ako záruka.

Po prvé, mohol by sa zachovať súčasný stav. Túto možnosť výslovne uprednostňuje dvanásť členských štátov, ktoré tvrdia, že ustanovenie o výnimkách umožňuje dosiahnuť primeranú rovnováhu záujmov. Tieto členské štáty sú presvedčené, že vnútroštátne požiadavky týkajúce sa uverejňovania sú potrebné na ochranu dlžníka a tretích strán, na boj proti podvodom, aspoň kým na úrovni EÚ neexistuje harmonizácia účinku na tretie strany a priority. Podľa ich názoru táto možnosť ponúka príležitosť na riešenie (na vnútroštátnej úrovni) právneho rizika, ktorému čelí trh pri overovaní úverových pohľadávok. Je pochopiteľné, že podporujú zrušenie všetkých formálnych požiadaviek, aby sa podporila mobilizácia úverových pohľadávok. Ak však formálne požiadavky nie sú príliš zaťažujúce, z právneho hľadiska by bolo výhodnejšie stanoviť ich, aby sa zaistila priorita príjemcu záruky. To môže aj naďalej vytvárať právnu neistotu v prípadoch, keď prevody pohľadávok zahŕňajú cezhraničný prvok. Tento problém by sa dal zmierniť prostredníctvom jednotných kolíznych noriem týkajúcich sa účinnosti úverovej pohľadávky voči tretím stranám a poradia priority pri viacnásobných prevodoch tej istej pohľadávky.

Pokiaľ ide o dlžníka, obvykle je jedno, či splatí úver banke alebo príjemcovi záruky, takže zmluva o záruke v zásade nemá nepriaznivý vplyv na jeho pozíciu. Dlžníka však treba chrániť pred rizikom, že bude musieť zaplatiť dvakrát (pôvodnému veriteľovi a príjemcovi záruky, ktorý sa stal novým majiteľom pohľadávky). Existujú rôzne spôsoby, ako to dosiahnuť, napr. formálne požiadavky na vytvorenie alebo platnosť dohody o záruke alebo na účely bezchybnosti, priority, vymáhateľnosti alebo dôkaznej prípustnosti voči dlžníkovi alebo tretím stranám. Rámec dostupných možností je uvedený v smernici o finančných zárukách. Vzhľadom na to, že bankové úvery predstavujú najvýznamnejší zdroj financovania nefinančných korporácií v EÚ, má skutočnosť, že smernicou o finančných zárukách sa nezmenili pravidlá týkajúce sa zbavenia záväzku dlžníka, pozitívny sociálny vplyv, ak dlžník splatí úver pôvodnému veriteľovi, a pritom nevie o uzavretí dohody o záruke.

Pretrvávajúce formálne požiadavky vedú k dodatočným nákladom pre poskytovateľa záruky. Aj keď splnenie požiadavky na oboznámenie dlžníka nie je finančne nákladné, z hľadiska úverovej inštitúcie by táto požiadavka mohla nepriamo nepriaznivo ovplyvniť vzťahy s klientom. Z niektorých podkladov vyplýva, že oznamovacia povinnosť môže znamenať prekážku pri mobilizácii bankových úverov. To môže ovplyvniť množstvo kapitálu v súvahách bánk, ktorý sa neposkytne na efektívnejšie použitie v hospodárstve. Malo by sa však pamätať na to, že existujú alternatívne právne prostriedky, ktoré bankám umožnia lepšie použiť spiace aktíva, napr. emisiou cenných papierov zabezpečených úverovými pohľadávkami, a tak získať finančné prostriedky, ktoré sa dajú použiť na poskytnutie dodatočných úverov.

Celkovo možno konštatovať, že cieľ smernice o finančných zárukách, ktorým je zjednodušenie používania úverových pohľadávok, sa podarilo dosiahnuť. Existujú dôkazy, že začlenením úverových pohľadávok do harmonizovaného rámca pre záruky sa zjednodušilo ich používanie v určitých jurisdikciách. Dohody o finančných zárukách s prevodom vlastníckeho práva na úverové pohľadávky boli napríklad podľa holandského práva zakázané, ale vykonaním smernice o finančných zárukách sa to zmenilo a používanie úverových pohľadávok v Holandsku sa zvyšuje. Smernicou o finančných zárukách sa takisto odstránili formálne požiadavky na vytvorenie alebo platnosť dohôd o zárukách. V dôsledku toho sa odstránilo riziko, že sa tieto dohody stanú neplatnými, čo pomohlo pri mobilizácii úverových pohľadávok.

V zelenej knihe o budovaní kapitálových trhov Únie sa kladie otázka, aké opatrenia by mohli zlepšiť cezhraničný tok záruk. V odpovedi na konzultáciu jedna zo zainteresovaných strán tvrdila, že na zjednodušenie používania úverových pohľadávok ako záruky treba odstrániť všetky formálne požiadavky, napr. oznamovacie a registračné povinnosti. V dvoch odpovediach bola vyjadrená podpora harmonizácii kolíznych noriem s cieľom rozšíriť ochranu príjemcov záruk tým, že budú môcť určiť právo upravujúce formálne požiadavky, ktoré treba dodržať, aby bola záruka vo forme mobilizácie úverových pohľadávok účinná voči tretím stranám. ECB navrhla vylúčiť dlžníkove právo na započítanie pohľadávok, pokiaľ ide o úverové pohľadávky mobilizované ako záruky v centrálnych bankách, ale tieto úvahy nepatria do rozsahu pôsobnosti tejto správy.

Po druhé, mohla by sa odstrániť možnosť vyplývajúca z článku 3 ods. 1. Na základe toho by boli členské štáty povinné odstrániť všetky vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa úverových pohľadávok použitých ako záruka, v ktorých sa vyžaduje vykonanie formálnych úkonov, napr. registrácia alebo oboznámenie dlžníka. Tento postup obhajujú štyri členské štáty, ktoré tvrdia, že odstránenie tejto možnosti by vytvorilo rovnaké podmienky v celej EÚ a zvýšilo by právnu istotu, v dôsledku čoho by sa podporilo cezhraničné používanie úverových pohľadávok. Podľa opačných názorov by odstránenie tejto možnosti vystavilo dlžníkov a príjemcov pohľadávok rizikám, ktoré sa momentálne riešia prostredníctvom vnútroštátnych požiadaviek.

Po tretie, mohlo by sa uvažovať o preskúmaní smernice o finančných zárukách. Mohlo by sa to prejaviť v harmonizácii otázok hmotného práva, napr. pokiaľ ide o formálne úkony požadované na účely bezchybnosti, priority, vymáhateľnosti alebo dôkaznej prípustnosti voči dlžníkovi alebo tretím stranám, keď sa úverové pohľadávky používajú ako záruka, ako aj v primeranosti zaistenia toho, aby sa započítanie pohľadávok v plnej miere vylúčilo vo vzťahu k úverovým pohľadávkam, ktoré sa mobilizujú ako záruka v centrálnych bankách. V rámci preskúmania by sa mohli prešetriť aj nedostatky smernice o finančných zárukách, pokiaľ ide o iné druhy záruk, ktoré identifikovali respondenti verejnej konzultácie o únii kapitálových trhov.

5.Záver

Opatrenie na úrovni EÚ musí dodržiavať zásadu proporcionality. Formálne požiadavky môžu byť užitočné, a preto by nebolo vhodné požadovať ich úplné odstránenie. Ak sa rozhodovanie o týchto požiadavkách ponechá na členské štáty, vznikajú ťažkosti v cezhraničných situáciách, ale ich harmonizácia by mohla byť v rozpore s inými vzájomne súvisiacimi ustanoveniami vnútroštátneho práva. Náklady a prínosy prípadnej harmonizácie by sa museli veľmi dôsledne vyvážiť a malo by sa o tom uvažovať len v rámci širšej reformy po dôkladnom hodnotení smernice o finančných zárukách. V tejto súvislosti sa zdá, že článok 3 ods. 1 smernice o finančných zárukách je aj naďalej primeraný.

Ako sa uvádza v Akčnom pláne na vybudovanie únie kapitálových trhov, Komisia začala rozsiahle preskúmanie pokroku pri odstraňovaní prekážok pre cezhraničné zúčtovanie a vyrovnanie okrem iného s cieľom zlepšiť právnu istotu pri cezhraničnej výmene záruky. Komisia na tento účel zriadila expertnú skupinu European Post-Trade Forum, ktorá má identifikovať zostávajúce prekážky. Do roku 2017 bude Komisia ďalej pokračovať v cielených krokoch na znižovaní neistoty v oblasti vlastníctva cenných papierov, ako aj pri navrhovaní jednotných pravidiel, na základe ktorých sa s právnou istotou určí, ktoré vnútroštátne právo sa uplatňuje, pokiaľ ide o účinky postúpenia pohľadávok na tretie strany. Prispeje sa tým k dosiahnutiu väčšej právnej istoty aj v prípadoch cezhraničnej mobilizácie úverových pohľadávok ako záruky a napravia sa nedostatky súčasného stavu.