NOTE This language version reflects the corrections done to the original EN version retransmitted under COM(2019) 553 final/3 of 18.11.2019

3.Podľa článku 228 ods. 1 ZFEÚ ombudsman nie je oprávnený viesť vyšetrovania týkajúce sa prípadov nesprávneho úradného postupu Súdneho dvora v rámci „jeho súdnych funkcií“. Navrhované odôvodnenie by v istom zmysle obchádzalo tento zákaz ex post tým, že by umožnilo ombudsmanovi vykladať rozhodnutia a vyjadrovať sa k ich vykonávaniu, pričom ide o výlučnú právomoc súdov.

2.Odôvodnenie nie je v súlade s článkom 228 ods. 1 druhým pododsekom ZFEÚ, v ktorom sa stanovuje, že ombudsman začína šetrenia „okrem prípadu, keď uvádzané skutočnosti sú alebo boli predmetom súdneho konania“. Ako uviedol Súdny dvor, inštitúciou ombudsmana zmluva zabezpečila občanom alternatívny opravný prostriedok k žalobe pred súdom Únie s cieľom chrániť ich záujmy a je zrejmé, že tieto dva opravné prostriedky nemožno uplatňovať súčasne. Táto situácia je zohľadnená v článku 1 ods. 3 súčasného štatútu, v ktorom sa jasne uvádza, že „ombudsman nesmie zasahovať do súdnych konaní alebo spochybňovať platnosť rozhodnutia súdu“, a ostáva zachovaná s presnejšou formuláciou v navrhovanom štatúte s dodatkom, že ombudsman nesmie spochybniť právomoc súdu vydať rozhodnutie. Na to, aby mohol vydávať odporúčania pre inštitúcie v súvislosti s prijímaním opatrení v nadväznosti na konkrétne rozhodnutie, by ombudsman musel rozhodnutie vyložiť. To však patrí do právomoci Súdneho dvora. Ak existujú pochybnosti o zmysle a rozsahu rozsudku, je Súdny dvor príslušný ho vyložiť na žiadosť jednej zo strán alebo orgánu Únie, ak na tom preukážu oprávnený záujem (článok 43 Protokolu č. 3 o štatúte Súdneho dvora Európskej únie).

1.Zmluvy EÚ neposkytujú žiadny právny základ na to, aby ombudsman posudzoval vykonávanie rozhodnutia súdu. Zmluvy obsahujú komplexný systém právnych opravných prostriedkov, ktoré majú zabezpečiť riadne vykonávanie rozhodnutí súdu inštitúciami. V článku 266 ZFEÚ sa konkrétne stanovuje, že „inštitúcia, orgán alebo úrad alebo agentúra, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný alebo ktorej nečinnosť bola vyhlásená za odporujúcu zmluvám, je povinná urobiť nevyhnutné opatrenia, aby vyhovela rozsudku Súdneho dvora Európskej únie“. Inštitúcie vynakladajú maximálne úsilie, aby si túto povinnosť plnili, čo je základným kameňom súdneho systému Únie. Komisia pripomína, že ak dotknutá strana nebude spokojná s prijatými opatreniami, môže podať žalobu podľa článku 263 ZFEÚ, a ak inštitúcia nebude konať, dotknutá strana by za určitých podmienok mohla konať podľa článku 265 ZFEÚ. Okrem toho môže táto strana podať žalobu s cieľom požiadať o náhradu škody podľa článku 340 ZFEÚ. Preto zatiaľ čo ombudsman môže pri posudzovaní činností inštitúcie v rámci vyšetrovania zohľadniť rozsudok Súdneho dvora, posudzovanie vykonávania rozhodnutí súdu ako také presahuje jeho mandát.

–Mandátom a úlohou ombudsmana stanovenými v článku 228 ods. 1 ZFEÚ, pričom ide o všeobecný mandát, a nie mandát špecifický pre určité oblasti práva ako napríklad obťažovanie, je vyšetrovať prípady nesprávneho úradného postupu, a teda skúmať sťažnosti a viesť vyšetrovania, a nie poskytovať poradenstvo zamestnancom iných inštitúcií. Poskytovanie poradenstva v konkrétnej veci by ohrozilo nestrannosť ombudsmana a jeho schopnosť zachovať si nezaujatý postoj k situácii: ak by ombudsman poskytol zamestnancovi poradenstvo v prípade, ktorý je následne postúpený ombudsmanovi prostredníctvom sťažnosti, ombudsman by mohol čeliť konfliktu záujmov.

–V článku 228 ods. 1 ZFEÚ sa stanovuje, že mandátom ombudsmana je vyšetrovanie možných „prípadov nesprávneho úradného postupu inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie“. Ak inštitúcia konala (alebo nekonala) v rozpore s uplatniteľnými administratívnymi pravidlami, môže to predstavovať nesprávny úradný postup, a teda spadať do mandátu ombudsmana. To však platí len v prípade, ak sú údajné skutočnosti pripísateľné inštitúcii buď preto, že konala tak, že spôsobila vznik týchto okolností, alebo preto, že v tejto veci nekonala Zodpovedá to súčasnému článku 2 ods. 4 štatútu ombudsmana, ktorého znenie v súvislosti s týmto aspektom zostáva v návrhu rovnaké a stanovuje sa v ňom, že občania musia pred tým, ako sa obrátia na ombudsmana, v tej istej veci kontaktovať inštitúcie, pričom buď dostali odpoveď, s ktorou nesúhlasia, alebo nedostali žiadnu odpoveď v primeranej lehote.

–Okrem toho by navrhovaná zmena mohla mať negatívny vedľajší účinok v podobe zamedzenia prístupu zamestnancov k právnym opravným prostriedkom podľa služobného poriadku. Ak by sa rozhodli podať sťažnosť ombudsmanovi, nemohli by sa obrátiť na Súdny dvor podľa článku 91 ods. 2 služobného poriadku. V článku 270 ZFEÚ sa totiž stanovuje, že „Súdny dvor Európskej únie má právomoc rozhodovať všetky spory medzi Úniou a jej zamestnancami v medziach a za podmienok stanovených Služobným poriadkom úradníkov Únie a podmienkami zamestnávania ostatných zamestnancov Únie“.

–V Komisii platí, že pokiaľ existujú dôkazy prima facie, Vyšetrovací a disciplinárny úrad Komisie (IDOC) môže začať administratívne vyšetrovanie obvinení z obťažovania. Ostatné inštitúcie majú podobné postupy. Ustanovenie v súčasnej podobe nevylučuje zdvojovanie práce, a to najmä preto, že v navrhovanom článku 2 ods. 8 sa nevyžaduje, aby sa žiadosť alebo sťažnosť podala podľa služobného poriadku. Návrh by teda viedol k zdvojeniu existujúcich štruktúr v inštitúciách (pozri najmä príručku postupov Komisie a úlohu „dôverných poradcov“). Na základe dohody o úrovni poskytovaných služieb medzi výkonnými agentúrami a Generálnym riaditeľstvom pre ľudské zdroje postupujú výkonné agentúry každý prípad obťažovania aj úradu IDOC.

–V znení sa počíta s posúdením „mechanizmov na sankcionovanie osôb zodpovedných za obťažovanie“. Podľa článku 86 služobného poriadku sa tieto otázky riešia prostredníctvom disciplinárneho konania vedeného v súlade s prílohou IX k služobnému poriadku. Keďže inštitúcie sú povinné dodržiavať postupy stanovené v služobnom poriadku, nie je jasné, na čo by sa zameriavalo posúdenie ombudsmana. Aj keby ombudsman dospel k záveru, že mechanizmy sú neprimerané, nepredstavovalo by to nesprávny úradný postup, keďže inštitúcie by len boli v súlade s legislatívnym aktom.

–Ombudsman už môže viesť vyšetrovania na základe sťažností alebo z vlastného podnetu. Na riešenie prípadov nesprávneho úradného postupu v akejkoľvek oblasti vrátane obťažovania to postačuje. Nie je teda potrebné zaviesť v štatúte ombudsmana výslovné ustanovenia o obťažovaní. Okrem toho neexistuje právny základ na zavedenie konkrétnych ustanovení o obťažovaní v štatúte ombudsmana, keďže ani v článku 228 ZFEÚ, ani v služobnom poriadku EÚ (článok 12a) sa nestanovuje osobitná právomoc ombudsmana v tejto oblasti. Ak by bol zákonodarca chcel udeliť ombudsmanovi takéto právomoci, bol by ich zahrnul do služobného poriadku.

–Návrh by vzbudil očakávania, ktoré by ombudsman nebol schopný naplniť, keďže účinné opatrenia môže prijať len inštitúcia v rámci postupov stanovených v služobnom poriadku stanovujúcom práva a povinnosti zamestnancov.

5.Je tu celkový problém metódy a postupu:

–Je ťažké si predstaviť, ako by ombudsman mohol vedieť o všetkých prípadoch obťažovania, ak na ne nie je upozornený prostredníctvom sťažnosti. Z ustanovenia v súčasnej podobe podľa všetkého vyplýva, že ombudsman by mal (možno z vlastného podnetu) „včas“ preskúmať všetky prípady obťažovania (t. j. nielen prípady sexuálneho obťažovania), ktorými sa zaoberá každá inštitúcia EÚ.

–Ombudsman by mal vždy vydávať odporúčania na základe vyšetrovaní po tom, ako poskytol inštitúcii možnosť predložiť pripomienky. Odporúčania alebo závery mimo týchto postupov by znamenali zanedbanie práva inštitúcie vyjadriť svoje stanovisko a boli by založené na neúplných informáciách.

6.Niektoré ďalšie ustanovenia sú nejasné:

–Vzťahuje sa článok 14 druhý odsek na všetky prípady alebo len na tie, ktorými sa zaoberajú inštitúcie?

–Čo sa rozumie pod pojmom „závery“ (článok 14 prvý odsek)?

–Čo sa rozumie pod zásadami „primeranosti“, a najmä „dôrazných opatrení“ (článok 14 prvý odsek)?

Nové ustanovenia o prípadoch sexuálneho obťažovania

·V článku 2 ods. 8 sa stanovuje, že „[s] výnimkou sťažností týkajúcich sa prípadov sexuálneho obťažovania sa ombudsmanovi nemôže predložiť sťažnosť, ktorá sa týka pracovnoprávnych vzťahov medzi inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie a ich úradníkmi a ostatnými zamestnancami, pokiaľ dotknutá osoba nevyčerpala všetky možnosti na podanie vnútorných administratívnych žiadostí a sťažností, najmä postupy uvedené v článku 90 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie a Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie, stanovených v nariadení Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 (ďalej len „Služobný poriadok“), a už neuplynuli lehoty na odpoveď zo strany dotknutej inštitúcie, orgánu, úradu alebo agentúry.“

·Ako už bolo uvedené, v článku 14 treťom odseku sa stanovuje, že „[o]mbudsman vymenuje v rámci sekretariátu osobu alebo vytvorí štruktúru s odbornými znalosťami v oblasti obťažovania, ktoré sú schopné včas posúdiť, či sa prípady obťažovania akéhokoľvek druhu a povahy, vrátane sexuálneho obťažovania primerane riešia v rámci inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie, a v prípade potreby poskytnúť ich úradníkom a ostatným zamestnancom poradenstvo“.

Komisia s týmito návrhmi nesúhlasí a v článku 2 ods. 8 odporúča vypustiť slová „[s] výnimkou sťažností týkajúcich sa prípadov sexuálneho obťažovania“ z týchto dôvodov:

Zatiaľ čo uvedené pripomienky týkajúce sa prípadov obťažovania sa vzťahujú aj na sexuálne obťažovanie, Komisia má osobitné obavy, pokiaľ ide o rozlišovanie tejto formy obťažovania, ako sa navrhuje v návrhu nariadenia:

1.Navrhované nariadenie (najmä článok 2 ods. 8) sa pokúša rozšíriť mandát ombudsmana nad rámec pôsobnosti zakotvenej v zmluvách. Ak by sa tieto nové ustanovenia prijali, v prípadoch sexuálneho obťažovania by zamestnanci už nemuseli podať žiadosť podľa článku 24 alebo článku 90 ods. 1 služobného poriadku ani podať sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 pred tým, ako by sa obrátili na ombudsmana, čo je súčasný postup. Je však zrejmé, že ak by sťažovateľ nemusel najprv vyčerpať vnútorné postupy, nebolo by možné vyvodiť voči príslušnej inštitúcii zodpovednosť za neprijatie vhodných opatrení, keďže by nemala možnosť túto situáciu riešiť. Do chvíle, keď je inštitúcia o situácii informovaná a nerieši ju, možno sexuálne obťažovanie pripísať len dotknutému zamestnancovi. Inštitúcia nemôže byť zodpovedná za to, že nekonala, ak nebola o situácii informovaná a nebola jej poskytnutá možnosť túto situáciu riešiť.

2.V súvislosti so sťažnosťou týkajúcou sa sexuálneho obťažovania, tak ako vo všetkých ostatných prípadoch uvedených v článku 2 ods. 8 návrhu, by inštitúcia mala mať možnosť posúdiť prípad ešte pred jeho možným postúpením ombudsmanovi. Ako sa uvádza v odôvodnení 2 a v článku 2 ods. 1 návrhu, úlohou ombudsmana je pomáhať odhaľovať prípady nesprávneho úradného postupu v činnosti inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie. Inštitúcie by preto mali mať možnosť posudzovať a riešiť prípady vrátane prípadov sexuálneho obťažovania pred tým, ako ombudsman preskúma, či boli riešené primerane a či došlo k nesprávnemu úradnému postupu.

3.V návrhu sa nezohľadňuje existencia širokej škály nástrojov uvedených v služobnom poriadku a iných opatrení prijatých inštitúciami v tomto rámci, napr. opatrení Generálneho riaditeľstva Európskej komisie pre ľudské zdroje na boj proti sexuálnemu obťažovaniu [napríklad rozhodnutie Komisie C(2006) 1624/3 z 26. apríla 2006].

4.Hoci rozdiely medzi morálnym a sexuálnym obťažovaním sú zjavné, v tejto súvislosti nie je vhodné ich rozlišovať. V článku 12 služobného poriadku sa nestanovuje takéto rozlišovanie, pokiaľ ide o práva a povinnosti zamestnancov, keďže obe formy obťažovania môžu byť mimoriadne škodlivé.

5.Body týkajúce sa prípadov obťažovania (predchádzajúci oddiel) sa vzťahujú aj na prípady sexuálneho obťažovania, najmä pokiaľ ide o:

1.potrebu zohľadniť rozsiahlu judikatúru týkajúcu sa vymedzenia pojmu obťažovanie (bod 2);

2.zdvojenie existujúcich štruktúr (bod 3);