Článok 3 ods. 3 umožňuje členským štátom zahrnúť do rozsahu pôsobnosti smernice aj deti. To urobili všetky členské štáty s výnimkou SK, pričom v LT sú deti zahrnuté za osobitných podmienok.

Jedným z problémov zdôraznených v správe Komisie z roku 2010 bola obmedzená dostupnosť porovnateľných údajov. Odvtedy boli uverejnené dva nové pracovné dokumenty Eurostatu o obchodovaní s ľuďmi. Európska migračná sieť okrem toho od roku 2010 uverejnila osem ad hoc otázok týkajúcich sa obchodovania s ľuďmi a tiež cielenú štúdiu pod názvom „Identification of victims of trafficking in human beings in international protection and forced return procedures“ (Identifikácia obetí obchodovania s ľuďmi v rámci medzinárodnej ochrany a postupov pre nútený návrat).

Podľa článku 5 musia byť obetiam poskytnuté potrebné informácie o možnostiach poskytovaných na základe smernice, „keď príslušné orgány členského štátu dospejú k záveru, že štátny príslušník tretej krajiny môže podliehať pôsobnosti tejto smernice“. Povinnosť poskytovať informácie je teraz stanovená aj v článku 11 ods. 6 smernice 2011/36/EÚ, v ktorom sa výslovne odkazuje na smernicu 2004/81/ES.

Výklad, pokiaľ ide o moment, od ktorého sú orgány povinné poskytovať informácie, je jasnejší aj vďaka článku 11 ods. 2 smernice 2011/36/EÚ, podľa ktorého členské štáty musia obetiam poskytnúť pomoc a podporu „bezodkladne po tom, ako príslušné orgány získajú odôvodnenú indíciu“, že táto osoba mohla byť obeťou.

Desať členských štátov stanovilo okamih, keď musia byť poskytnuté informácie, v právnych predpisoch. Z právnych predpisov niektorých členských štátov nie je jasné, či sa informácie poskytujú aj predpokladaným obetiam, alebo až pri úradnej identifikácii, či pri začatí trestného konania. Niektoré členské štáty však stanovili v právnych predpisoch ďalšie podmienky, ako je napríklad získanie užitočných informácií o údajnom trestnom čine od obete, alebo výslovne uvádzajú, že informácie sa poskytujú štátnym príslušníkom tretích krajín, „ktorí spolupracujú s orgánmi“, čo by mohlo vyvolať obavy v súvislosti so správnym vykonávaním smernice.

Právne predpisy v RO nešpecifikujú, ktorý orgán by mal informácie poskytnúť, a ani ich obsah a formát. V AT sa informácie podľa všetkého v praxi poskytujú, článok 5 však nebol transponovaný do vnútroštátnych právnych predpisov výslovne, ale iba prostredníctvom všeobecných pravidiel správneho práva. V právnych predpisoch HR a PL nie je jasne stanovená požiadavka, aby sa informácie týkali všetkých možností poskytovaných na základe smernice.

Pomerne nízky počet povolení na pobyt poukazuje na to, že je potrebné ďalej zlepšiť identifikáciu obetí obchodovania s ľuďmi, ako sa uvádza v stratégii EÚ zameranej na odstránenie obchodovania s ľuďmi. K dnešnému dňu zriadilo vnútroštátne alebo regionálne mechanizmy účinnej spolupráce pri pomoci obetiam obchodovania z ľuďmi minimálne 15 členských štátov. Okrem toho sa v článku 11 smernice 2011/36/EÚ ukladá členským štátom povinnosť „prijať opatrenia potrebné na zavedenie vhodných mechanizmov, ktorých cieľom je včasná identifikácia obetí a poskytnutie pomoci a podpory týmto obetiam“.

Iba niekoľko členských štátov stanovilo vo svojich právnych predpisoch formát, v akom majú byť informácie poskytnuté. V praxi väčšina krajín poskytuje informácie v ústnej aj písomnej forme. Niektoré členské štáty vo svojich právnych predpisoch stanovili, že informácie sa musia poskytovať v jazyku, ktorému daná osoba rozumie. Medzi bežné postupy patrí využívanie tlačených brožúr, webových stránok a špecializovaných núdzových liniek.

A napokon, v niektorých členských štátoch je orgán zodpovedný za úradnú identifikáciu zodpovedný aj za poskytovanie informácií, hoci to nevylučuje účasť iných orgánov. V mnohých prípadoch informácie poskytujú aj organizácie občianskej spoločnosti.

4. ČAS NA PREMYSLENIE

Na to, aby sa obete mohli zotaviť a prijať informované rozhodnutie, sa im musí poskytnúť čas na premyslenie, počas ktorého (a počas čakania na rozhodnutie príslušného orgánu) majú nárok na podporné opatrenia a sú chránené pred výkonom rozhodnutia o vyhostení.

Článok 6 transponovali do vnútroštátneho práva všetky členské štáty s výnimkou AT a IT. Zdá sa však, že v týchto členských štátoch sa takýto čas poskytuje v praxi, alebo je nahradený možnosťou okamžitého udelenia povolenia na pobyt bez ohľadu na to, či daná osoba spolupracuje s orgánmi. Právne predpisy väčšiny členských štátov výslovne zakazujú vykonanie rozhodnutí o vyhostení.

Zo samotnej povahy a cieľov času na premyslenie vyplýva, že tento čas nie je možné podmieňovať úmyslom obete spolupracovať. Toto ustanovenie je ďalej posilnené odôvodnením 18 smernice 2011/36/EÚ, podľa ktorého by sa pomoc a podpora mali poskytovať bezpodmienečne aspoň v čase na premyslenie, a to aj obetiam, ktoré nemajú v dotknutom členskom štáte legálny pobyt. Členské štáty nie sú povinné naďalej poskytovať podporu obeti, ktorá „sa nepovažuje za oprávnenú na získanie povolenia na pobyt alebo jej pobyt v krajine je neoprávnený z iného dôvodu, alebo ak obeť opustila územie dotknutého členského štátu“ až po skončení identifikačného procesu alebo uplynutí času na premyslenie.

Smernica nestanovuje moment, keď by mal začať plynúť čas na premyslenie (po zistení alebo úradnej identifikácii obetí), ani jeho trvanie, ale ukladá členským štátom povinnosť stanoviť tieto prvky vo vnútroštátnych právnych predpisoch. V praxi približne polovica členských štátov oficiálne poskytuje čas na premyslenie až po úradnej identifikácii. Trinásť členských štátov poskytuje čas na premyslenie v trvaní najmenej 30 dní(ktorý je v niektorých prípadoch možné predĺžiť pre kategórie zraniteľných osôb alebo s ohľadom na osobnú situáciu obete), zatiaľ čo ostatné členské štáty sa priamo rozhodli pre dlhšie obdobia v trvaní 45, 60 alebo 90 dní. Existujú značné rozdiely, pokiaľ ide o maximálnu dĺžku času na premyslenie (ktorý môže trvať od jedného mesiaca bez akéhokoľvek predpokladaného predĺženia až po niekoľko mesiacov, alebo môže byť dokonca predĺžený na individuálnom základe) a pokiaľ ide o druh udeleného povolenia na pobyt.

Členské štáty môžu rozhodnúť o ukončení času na premyslenie, ak dotknutá osoba aktívne, dobrovoľne a zo svojej vlastnej iniciatívy obnovila kontakt s páchateľmi trestných činov, prípadne z dôvodov týkajúcich sa verejného poriadku alebo ochrany národnej bezpečnosti (článok 6 ods. 4). Väčšina členských štátov toto ustanovenie transponovala. V niektorých prípadoch presahujú dôvody na ukončenie tohto času rámec kritérií stanovených v smernici, pričom môžu byť neprimerane široké.

5. ZAOBCHÁDZANIE PRED VYDANÍM POVOLENIA NA POBYT

Článok 7 sa týka zaobchádzania s obeťami v priebehu času na premyslenie a počas čakania na rozhodnutie príslušného orgánu. Jeho obsah je spresnený spoločným výkladom so smernicou 2011/36/EÚ.

Po prvé, v smernici 2011/36/EÚ sa zdôrazňuje, že podpora a pomoc počas času na premyslenie sa musia poskytovať bezpodmienečne všetkým obetiam, bez ohľadu na to, či im bolo alebo nebolo udelené povolenie na pobyt. Avšak po uplynutí tohto času alebo skončení identifikačného procesu sa smernica 2011/36/EÚ uplatňuje „bez toho, aby bola dotknutá smernica 2004/81/ES alebo podobné vnútroštátne právne predpisy“ (článok 11 ods. 3). Preto, ak sa obeť sa nepovažuje za oprávnenú na získanie povolenia na pobyt alebo sa v dotknutom členskom štáte zdržiava neoprávnene, či ak opustila územie daného členského štátu, príslušný členský štát nie je povinný pokračovať v poskytovaní pomoci a podpory podľa smernice 2011/36/EÚ (odôvodnenie 18).