Na základe článku 8 ods. 2 písm. a) smernice sa členským štátom umožňuje využívať systém predchádzajúceho povolenia v prípade zdravotnej starostlivosti, ktorá podlieha požiadavkám plánovania, ak zahŕňa hospitalizáciu počas noci, alebo ak si vyžaduje použitie vysokošpecializovanej a nákladnej zdravotníckej infraštruktúry alebo medicínskeho zariadenia. Článkom 8 ods. 2 písm. b) a c) sa im takisto umožňuje vyžadovať predchádzajúce povolenie v prípade liečby, ktorá predstavuje osobitné riziko pre pacienta alebo obyvateľstvo, alebo v prípade starostlivosti poskytovanej poskytovateľom zdravotnej starostlivosti, ktorý vyvoláva závažné obavy, pokiaľ ide o kvalitu a bezpečnosť starostlivosti. V praxi sú však systémy predchádzajúceho povolenia takmer úplne založené na článku 8 ods. 2 písm. a), na ktorý sa bude preto táto správa zameriavať.

V tejto správe sa uvádza súčasný stav transpozície a správa zahŕňa najdôležitejšie a najrelevantnejšie ustanovenia, ako napríklad využívanie predchádzajúceho povolenia, úroveň mobility pacientov, spôsoby preplácania nákladov, informácie pre pacientov a spolupráca podľa tejto smernice. Takisto sa v nej oznamuje používanie delegovaných právomocí podľa článku 17 ods. 1 smernice, ktorým sa vyžaduje, aby Komisia o nich podala správu do 24. októbra 2015.

Podľa požiadavky v článku 20 ods. 1 smernice Komisia do 25. októbra 2015 a potom každé tri roky „vypracuje správu o fungovaní tejto smernice a predloží ju Európskemu parlamentu a Rade“. Správa má obsahovať predovšetkým informácie o pohybe pacientov, finančných dôsledkoch mobility pacientov, vykonávaní článku 7 ods. 9 a článku 8 a o fungovaní európskych referenčných sietí a národných kontaktných miest.

Smernica 2011/24/EÚ (ďalej len „smernica“) o uplatňovaní práv pacientov pri cezhraničnej zdravotnej starostlivosti nadobudla účinnosť 24. apríla 2011. Členské štáty ju mali transponovať do 25. októbra 2013. Objasňujú sa v nej práva pacientov žiadať o preplatenie zdravotnej starostlivosti poskytnutej v inom členskom štáte.

Niekoľko členských štátov vyžaduje predchádzajúce povolenie v prípade, ak si zdravotná starostlivosť vyžaduje hospitalizáciu počas noci v členskom štáte, v ktorom sa poskytuje ošetrenie. Je otázne, či je to v súlade s kritériom v článku 8 ods. 2 písm. a), ktorý sa týka skôr spôsobu, akým sa ošetrenie poskytuje v členskom štáte, v ktorom je pacient poistený, ako v členskom štáte, v ktorom sa poskytuje ošetrenie.

Deväť zo 14 členských štátov stanovilo, aké ošetrenia považujú za také, ktoré spĺňajú kritérium „vysokošpecializovanej“ starostlivosti, pričom päť tak neurobilo.

V týchto 14 členských štátoch preto pacientom nie je jasné, presne ktoré ošetrenia podliehajú predchádzajúcemu povoleniu, keďže použitie aspoň jedného z týchto kritérií – a niekedy oboch – vnútroštátne orgány neobjasnili.

Na základe rozhovorov s 20 zdravotnými poisťovňami ako súčasti hodnotiacej štúdie v mene Komisie sa zistilo, že 15 z nich sa domnieva, že pacienti v ich krajine nevedia, či ošetrenie podlieha predchádzajúcemu povoleniu alebo nie, a preto pacienti zvyčajne žiadajú o predchádzajúce povolenie, aj keď to nie je potrebné.

Ako sa uvádza v odôvodnení 43 smernice, kritériá súvisiace s udeľovaním predchádzajúceho povolenia musia byť riadne odôvodnené. Z údajov odovzdaných členskými štátmi vo všeobecnosti nevyplýva, že rozsiahle systémy predchádzajúceho povolenia sú opodstatnené: počet ľudí žiadajúcich o povolenie je jednoducho príliš malý. Zrejme je ťažké tvrdiť, že napríklad ošetrenie by malo podliehať predchádzajúcemu povoleniu, ak o povolenie na toto ošetrenie nepožiadala v danom roku ani jediná osoba (samozrejme s možnou výnimkou pre mimoriadne špecializované alebo nákladné ošetrenia, keď by aj veľmi malý počet žiadostí o preplatenie nákladov mohol mať významné následky). Údajmi v prílohe A sa preukazuje, že niektoré členské štáty so systémami predchádzajúceho povolenia nedostali vôbec žiadne žiadosti o povolenie (a mnoho ďalších ich dostalo veľmi málo).

2.2 Preplácanie nákladov a administratívne záležitosti

Členské štáty môžu podľa článku 7 ods. 9 obmedziť uplatňovanie pravidiel vzťahujúcich sa na preplácanie cezhraničnej zdravotnej starostlivosti z osobitných dôvodov všeobecného záujmu. V článku 7 ods. 11 sa však vyžaduje, aby boli tieto obmedzenia nevyhnutné a primerané a nepredstavovali prostriedok svojvoľnej diskriminácie alebo neodôvodnenú prekážku voľného pohybu. Okrem toho sa od členských štátov vyžaduje, aby Komisii oznámili akékoľvek rozhodnutie zaviesť obmedzenia podľa článku 7 ods. 9.

Hoci Komisii neboli doručené žiadne osobitné oznámenia, niektoré spôsoby, ktorými členské štáty transponovali smernicu, by sa mohli považovať za obmedzenie preplácania nákladov.

Podľa článku 7 ods. 4 smernice by mal referenčný bod na preplácanie cezhraničnej zdravotnej starostlivosti predstavovať sumu, ktorú znáša systém pri tejto konkrétnej zdravotnej starostlivosti poskytovanej verejným alebo zmluvným poskytovateľom zdravotnej starostlivosti (v závislosti od spôsobu, akým je organizovaný daný systém zdravotnej starostlivosti) v členskom štáte, v ktorom je pacient poistený.

Najmenej tri členské štáty prijali spôsoby preplácania cezhraničnej zdravotnej starostlivosti, podľa ktorých je sadzba preplácania nákladov pre pacientov založená na nákladoch, ktoré by znášal členský štát, v ktorom je pacient poistený, za starostlivosť poskytnutú súkromným alebo nezmluvným poskytovateľom (ktoré sú výrazne nižšie než sadzba u verejných alebo zmluvných poskytovateľov), ak by sa táto zdravotná starostlivosť poskytla na jeho území.

Zdá sa, že tri členské štáty požadujú, aby každý pacient žiadajúci o preplatenie cezhraničnej zdravotnej starostlivosti preukázal, prečo je z lekárskeho hľadiska potrebné, aby sa konkrétna zdravotná starostlivosť podstúpila v inej krajine. Je otázne, či je to v súlade so zásadou voľného pohybu pacientov a s kritériami uvedenými v článku 7 ods. 9 a 11.

Článkom 7 ods. 7 smernice sa umožňuje, aby členské štáty uložiť pacientom žiadajúcim o cezhraničnú zdravotnú starostlivosť rovnaké podmienky a formálne náležitosti, ako by uložili v prípade, ak by sa zdravotná starostlivosť poskytovala na ich vlastnom území, za predpokladu, že nebudú diskriminačné a nebudú predstavovať neodôvodnenú prekážku voľného pohybu.

Toto ustanovenie využilo dvanásť členských štátov, pokiaľ ide o ich štruktúru „kontroly prístupu“, čo je systém, v ktorom sa vyžaduje odporúčanie od všeobecného lekára alebo rodinného lekára, aby mohol mať pacient prístup k špecializovanej zdravotnej starostlivosti. Tieto odporúčania sú teda potrebné aj na to, aby sa pacientom preplácali náklady na prístup k takejto špecializovanej zdravotnej starostlivosti v inom členskom štáte. Podľa zásady vzájomného uznávania kvalifikácií by však členské štáty mali uznať rozhodnutia o klinickej potrebe a primeranosti poskytované rovnocenným odborníkom v inom členskom štáte. Predsa však päť z týchto dvanástich členských štátov výslovne trvá na tom, že odporúčanie musí pochádzať od odborníka v ich krajine.

Najmenej štyri členské štáty vyžadujú, aby pacienti poskytli úradne overený preklad faktúr (jeden štát dokonca vyžaduje, aby konzul v krajine ošetrenia potvrdil pacientom všetky doklady). Článkom 10 smernice sa však národným kontaktným miestam ukladá povinnosť vzájomne si pomáhať pri pochopení faktúr. Táto požiadavka sa preto musí analyzovať na základe podmienok článku 7 ods. 7.

Uplatňovanie smernice na telemedicínu (t. j. na zdravotnú starostlivosť poskytovanú diaľkovo) viedlo k určitej nejasnosti. Niektoré členské štáty napríklad preplácajú náklady alebo poskytujú konzultácie so všeobecnými lekármi na diaľku, zatiaľ čo iné nie. Ak má pacient z členského štátu, kde sa takéto konzultácie neposkytujú alebo nefinancujú, konzultáciu prostredníctvom telemedicíny so všeobecným lekárom v členskom štáte, kde sa takéto konzultácie poskytujú, nie je jasné, či členský štát, v ktorom je pacient poistený, môže v takomto prípade odmietnuť preplatenie nákladov. Na jednej strane sa má preplácanie cezhraničnej zdravotnej starostlivosti poskytnúť, ak patrí takáto zdravotná starostlivosť medzi výkony, na ktoré má poistenec nárok v členskom štáte, v ktorom je pacient poistený (článok 7 ods. 1) a členský štát, v ktorom je pacient poistený, môže uložiť, aj v prípade zdravotnej starostlivosti poskytnutej prostredníctvom telemedicíny, rovnaké podmienky a kritériá oprávnenosti ako v prípade zdravotnej starostlivosti poskytovanej na jeho území. Na druhej strane sa v článku 4 ods. 1 písm. a) stanovuje zásada, na základe ktorej sa zdravotná starostlivosť poskytuje v súlade s právnymi predpismi členského štátu, v ktorom sa poskytuje ošetrenie, a v prípade telemedicíny sa zdravotná starostlivosť považuje za poskytnutú v tom členskom štáte, v ktorom je poskytovateľ zdravotnej starostlivosti usadený [článok 3 písm. d)]. Jednou dôležitou otázkou je to, ako sa vymedzuje „balík výkonov“, t. j. zdravotná starostlivosť, na ktorú má pacient nárok.

2.3 Pohyb pacientov

Komisia v súvislosti s touto správou požiadala členské štáty, aby sa zúčastnili zberu údajov. Dvadsaťšesť členských štátov poskytlo odpovede, ktoré sa vzťahujú na kalendárny rok 2014.

Pohyb pacientov v súvislosti so zdravotnou starostlivosťou v zahraničí na základe tejto smernice je nízky. Z 21 členských štátov, ktoré zaviedli systém predchádzajúceho povolenia, dokázalo 17 poskytnúť údaje o počte žiadostí o povolenie konkrétne podľa uvedenej smernice. V týchto členských štátoch bolo celkovo len 560 žiadostí o povolenie (z ktorých 360 bolo udelených). Dva z týchto členských štátov uviedli, že nezamietli ani neschválili jedinú žiadosť, dva štáty vykázali len jednu zamietnutú a jednu udelenú žiadosť a len dva mali viac než 100 žiadostí. Okrem týchto 17 členských štátov nahlásilo Francúzsko udelenie 57 000 povolení; to je však súhrnný údaj, v ktorom sú kombinované povolenia podľa nariadení o sociálnom zabezpečení, ako aj podľa uvedenej smernice.

V prípade ošetrenia, ktoré nepodlieha predchádzajúcemu povoleniu, vykázalo Fínsko, Francúzsko a Luxembursko značnú aktivitu, a to 17 142, 422 680 a 117 962 preplatení nákladov v uvedenom poradí. Opäť však ide o súhrnné číselné údaje, v ktorých sú kombinované údaje z nariadení o sociálnom zabezpečení, ako aj z uvedenej smernice.

Dvadsať členských štátov nahlásilo údaje o preplatení nákladov výlučne podľa smernice. Podľa týchto údajov boli náklady preplatené celkovo v 39 826 prípadoch, z ktorých len samotné Dánsko nahlásilo 31 032. Celkovo len štyri z týchto členských štátov vykázalo viac ako 1 000 preplatení nákladov. Na druhej strane stupnice dosiahlo 14 členských štátov menej ako 100 preplatení nákladov (z ktorých šesť nevykonalo žiadne preplatenie nákladov). Zdá sa, že dôvodom je skôr nízky počet žiadostí ako veľký počet zamietnutí: z dostupných údajov vyplýva, že sa schváli približne 85 % žiadostí o preplatenie nákladov.