Záležitosti patriace do právomoci EÚ, v ktorých sa zatiaľ nedosiahla dohoda ad referendum na neverejných zasadnutiach, sú tieto:

Pokiaľ ide o riešenie širších vplyvov mimoriadnych situácií v oblasti verejného zdravia, v pripravovanom závere sa štáty nabádajú, aby sa usilovali o ďalšie začleňovanie osôb, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR, do služieb zdravotnej starostlivosti a aby identifikovali a riešili osobitné zdravotné potreby a prekážky v kontexte mimoriadnych situácií v oblasti verejného zdravia vrátane duševného zdravia a psychosociálnej pohody, a vyzýva štáty a ďalších partnerov, aby urýchlene podporili financovanie a spravodlivé rozdeľovanie bezpečných a účinných diagnostických a liečebných prostriedkov a vakcín.

V dohodnutých odsekoch záveru sa uznáva, že mimoriadna situácia v oblasti verejného zdravia medzinárodného dosahu, ako je pandémia COVID-19, si vyžaduje celosvetovú reakciu založenú na jednote, solidarite a posilnenej mnohostrannej spolupráci, a opätovne sa potvrdzuje záväzok štátov k medzinárodnej solidarite a k rozdeleniu zodpovednosti a zaťaženia. Uznáva sa právo štátov prijímať opatrenia na ochranu verejného zdravia, ale zároveň sa pripomína, že takéto opatrenia sa musia vykonávať spôsobom, ktorý je v súlade so záväzkami štátov vyplývajúcimi z medzinárodného práva vrátane medzinárodného utečeneckého práva, medzinárodného práva v oblasti ľudských práv a v príslušných prípadoch aj medzinárodného humanitárneho práva. V závere sa pripomína, že štáty majú zvrchovanú právomoc regulovať vstup cudzincov, pri plnom rešpektovaní zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia a v súlade s uplatniteľným medzinárodným právom vrátane medzinárodného utečeneckého práva.

Účelom navrhovaného pripravovaného záveru tak, ako vznikol počas neverejných zasadnutí 12. a 18. mája, 1. júna, 16. júna a 8. júla 2021, je uznať vplyv pandémie COVID-19 na utečencov, žiadateľov o azyl, navrátilcov, osoby bez štátnej príslušnosti a vnútorne vysídlené osoby (ďalej len „osoby, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR“) a na hostiteľské komunity, pripomenúť kľúčové zásady medzinárodného utečeneckého a humanitárneho práva, ktoré treba dodržiavať v kontexte mimoriadnej situácie v oblasti zdravia, vyvodiť ponaučenie z opatrení prijatých UNHCR, štátmi a ďalšími zainteresovanými stranami na riešenie pandémie COVID-19 a zároveň sa snažiť zabezpečiť prístup k medzinárodnej ochrane, a to aj využívaním inovačných nástrojov, a nabádať štáty, aby naďalej podporovali trvalé riešenia a prístup osôb, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR, k službám zdravotnej starostlivosti.

Pozorovatelia na rozdiel od členov nemajú právo hlasovať, majú však nárok vystupovať na verejných zasadnutiach výkonného výboru. Pokiaľ ide o medzivládne organizácie so štatútom pozorovateľa vo výkonnom výbore, v pravidle 38 druhom odseku rokovacieho poriadku výkonného výboru naposledy zmenenom v októbri 2016 je stanovené: „Výbor na základe odporúčania stáleho výboru môže každoročne rozhodovať o prizvaní medzivládnych organizácií so štatútom pozorovateľa vo výbore, aby sa zúčastnili jeho neverejných zasadnutí týkajúcich sa otázok azylu a utečencov, ktoré sú v ich kompetencii.“ Na základe tohto ustanovenia výkonný výbor 5. mája 2017 prizval Európsku úniu, aby sa zúčastnila jeho neverejných zasadnutí týkajúcich sa otázok azylu a utečencov v rámci kompetencie Európskej únie.

Výkonný výbor bol zriadený Hospodárskou a sociálnou radou OSN rezolúciou z 30. apríla 1958 o zriadení výkonného výboru programu Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov [E/RES/672 (XXV)]. V zmysle tejto rezolúcie výkonný výbor koná ako poradný orgán v oblastiach noriem a politiky so zreteľom na medzinárodnú ochranu utečencov. 2.2 Výkonný výbor programu Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov

1. zahrnutie osôb, ktoré zažili sexuálne a rodovo motivované násilie, medzi „osoby, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR“, v rámci výzvy, aby štáty presadzovali dostupnosť podpory v oblasti duševného zdravia a psychosociálnej podpory v mimoriadnych situáciách pre tieto osoby a ďalej takéto opatrenia posilňovali, a to aj prostredníctvom medzinárodnej podpory (OP6);

2. odsek navrhnutý Iránom, v ktorom sa všetky štáty dôrazne vyzývajú, aby sa zdržali prijímania akýchkoľvek jednostranných donucovacích opatrení, ktoré by mohli nepriaznivo ovplyvniť schopnosť hostiteľských krajín chrániť utečencov a mohli by zužovať humanitárny priestor, najmä počas prebiehajúcej pandémie (OB7bAlt). Irán predložil tento návrh vo veľmi neskorom štádiu procesu rokovaní a ešte môže byť zamietnutý z procesných dôvodov;

3. zahrnutie služieb zdravotnej starostlivosti v oblasti sexuálneho a reprodukčného zdravia, ako aj vakcín medzi humanitárne potreby osôb, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR, a ich hostiteľských komunít, pričom štáty sa v závere vyzývajú, aby túto otázku posúdili a riešili ako súčasť humanitárnej reakcie pri mimoriadnych situáciách v oblasti verejného zdravia (prečíslovaný OP13);

4. doplnenie služieb zdravotnej starostlivosti v oblasti sexuálneho a reprodukčného zdravia k základným službám zdravotnej starostlivosti a psychosociálnej podpore, pričom členské štáty sa naliehavo vyzývajú, aby v spolupráci s UNHCR a s podporou iných zainteresovaných strán zaistili bezpečný a spoľahlivý prístup k týmto službám pre osoby, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR (OP14).

3.Pozícia, ktorá sa má zaujať v mene Únie

Únia by mala podporiť prijatie záveru výkonného výboru o medzinárodnej ochrane a trvalých riešeniach v kontexte mimoriadnej situácie v oblasti verejného zdravia.

Únia by mala podporiť už dohodnuté časti záveru a zaujať pozíciu k zatiaľ otvoreným otázkam, ktoré patria do právomoci EÚ.

EÚ by mala podporiť zachovanie zásad medzinárodného utečeneckého práva v kontexte mimoriadnej situácie v oblasti zdravia, a to najmä zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia, ktorá je aj zásadou azylového práva EÚ zakotvenou v článku 78 Zmluvy o fungovaní Európskej únie, ako aj v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (procedurálna smernica) a v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (kvalifikačná smernica) a zaručenou ako základné právo článkom 18 a článkom 19 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie.

EÚ by mala v súlade s existujúcim acquis a politikou EÚ podporovať aj to, aby sa obmedzenia vstupu a iné opatrenia prijímané na obmedzenie vstupu na hraniciach v súvislosti s mimoriadnymi situáciami v oblasti verejného zdravia uplatňovali spôsobom, ktorý chráni verejné zdravie, ale zároveň zabezpečuje dodržiavanie práva na azyl a zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia. EÚ by mala uvítať a podporiť aj skutočnosť, že štáty prijali adaptačné opatrenia na zabezpečenie nepretržitého prístupu ku konaniu o azyle a k postupom určovania osôb bez štátnej príslušnosti, k registrácii a vydávaniu dokladov a iným relevantným postupom pre osoby, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR, vrátane využívania technológie na vedenie pohovorov na diaľku, a na zabezpečenie ich nepretržitého fungovania.

Prístup ku konaniu o azyle upravuje procedurálna smernica (2013/32/EÚ) ako základná zásada a záruka, a najmä článok 3 o rozsahu pôsobnosti smernice, podľa ktorého sa uplatňuje na všetky žiadosti podané na území členských štátov vrátane hraníc, teritoriálnych vôd a tranzitných priestorov, a článok 6 o prístupe ku konaniu na základe registrácie a zabezpečenia skutočnej možnosti podať žiadosť. Zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia v súlade so Ženevským dohovorom o právnom postavení utečencov z 28. júla 1951 zmeneným Newyorským protokolom z 31. januára 1967 (ďalej len „dohovor z roku 1951 a jeho protokol z roku 1967“) sa v smernici potvrdzuje a mala by sa dodržiavať najmä v prípadoch, keď sa udeľujú výnimky z práva zostať na území počas posudzovania žiadostí, alebo pri uplatňovaní koncepcií bezpečnej krajiny pôvodu alebo bezpečnej tretej krajiny. V roku 2016 Komisia predložila návrh, ktorým sa stanovuje spoločné konanie o medzinárodnej ochrane v Únii a zrušuje smernica 2013/32/EÚ, v ktorom sa dodržiavajú rovnaké zásady a záruky.

Aj keď podmienky regulárneho vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín do schengenského priestoru v Kódexe schengenských hraníc zahŕňajú požiadavku, aby daná osoba nepredstavovala hrozbu pre verejné zdravie v žiadnom z členských štátov, nie sú tým dotknuté práva utečencov a osôb žiadajúcich o medzinárodnú ochranu, najmä pokiaľ ide o zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia. Komisia16. marca 2020 prijala oznámenie Európskemu parlamentu, Európskej rade a Rade, v ktorom vyzvala na dočasné obmedzenie ciest do EÚ, ktoré nie sú nevyhnutné, vzhľadom na ochorenie COVID-19 a Rada 30. júna 2020 prijala odporúčanie o dočasnom obmedzení ciest do EÚ, ktoré nie sú nevyhnutné, a o možnom zrušení tohto obmedzenia, v ktorom sa stanovujú výnimky z týchto dočasných obmedzení pre osoby, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu alebo ktoré musia byť prijaté na územie členských štátov z iných humanitárnych dôvodov. V usmernení Komisie zo 16. apríla 2020 sa stanovuje, že opatrenia prijaté členskými štátmi s cieľom zamedziť ďalšiemu šíreniu ochorenia COVID-19 a obmedziť ho by mali vychádzať z posúdení rizika a vedeckých odporúčaní a musia zostať primerané. Akékoľvek obmedzenia v oblasti azylu, návratu a presídľovania musia byť primerané, vykonávané nediskriminačným spôsobom a musia zohľadňovať zásadu zákazu vyhostenia alebo vrátenia a povinnosti podľa medzinárodného práva.

EÚ by mala podporiť opätovné zdôraznenie významu zabezpečenia toho, aby akékoľvek obmedzenia pohybu osôb, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR, na účely ochrany verejného zdravia boli nediskriminačné, stanovené zákonom, nevyhnutné, primerané daným okolnostiam a inak v súlade s medzinárodným právom, a mala by uvítať alternatívy k zaisteniu. Zaistenie a obmedzenia voľného pohybu upravuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (ďalej len „smernica o podmienkach prijímania“)– na ktorú odkazuje článok 26 procedurálnej smernice – a najmä jej článok 7 o pobyte a slobode pohybu a články 8 až 11 o zaistení. Pred nariadením zaistenia žiadateľov o azyl majú členské štáty povinnosť najskôr zvážiť miernejšie donucovacie alternatívne opatrenia. V článku 8 ods. 3 písm. e) uvedenej smernice sa stanovuje možnosť zaistenia, ak si to vyžaduje ochrana národnej bezpečnosti alebo verejného poriadku.

EÚ by mala v súlade so svojimi existujúcimi pravidlami podporiť požiadavku, aby štáty zabezpečili spoľahlivý a bezpečný prístup osôb, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR, k základným službám zdravotnej starostlivosti a psychosociálnej podpore. Pokiaľ ide o podmienky prijímania, členské štáty môžu podľa smernice 2013/33/EÚ o podmienkach prijímania využiť možnosť výnimočne ustanoviť v riadne odôvodnených prípadoch a na primerané obdobie, ktoré by malo byť čo najkratšie, spôsoby poskytovania materiálnych podmienok prijímania, ktoré sa odlišujú od bežne vyžadovaných spôsobov. Takéto spôsoby musia v každom prípade pokrývať základné potreby vrátane zdravotnej starostlivosti, pre ktorú sú stanovené podrobné pravidlá v článku 19 smernice o podmienkach prijímania.

Pokiaľ ide o trvalé riešenia a v súlade s existujúcimi pravidlami a politikou EÚ – najmä s rôznymi závermi Európskej rady a Rady pre spravodlivosť a vnútorné veci, Paktom o migrácii a azyle, stratégiou EÚ v oblasti dobrovoľného návratu a reintegrácie, akčným plánom pre integráciu a začlenenie na roky 2021 – 2027, návrhom nariadenia, ktorým sa zriaďuje rámec Únie pre presídľovanie –, by EÚ mala podporiť vyjadrenie obáv v súvislosti s dosahom ochorenia COVID-19 na hľadanie trvalých riešení, zdôraznenie významu takýchto riešení a výzvu na ďalšie angažovanie sa v a) podpore priaznivých podmienok v krajinách pôvodu vrátane úsilia o riešenie základných príčin a vykonávanie bezpečnej a dôstojnej dobrovoľnej repatriácie utečencov; b) podpore presídľovania; c) uľahčovaní prístupu k doplnkovým možnostiam vrátane zlúčenia rodiny, trhu práce a študijných príležitostí v súlade s vnútroštátnym právom a d) uľahčovaní sebestačnosti a poskytovaní príležitostí na integráciu.

Pokiaľ ide o zatiaľ neuzavreté otázky, EÚ by mala:

1. podporiť zahrnutie osôb, ktoré zažili sexuálne a rodovo motivované násilie, medzi „osoby, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR“, v rámci výzvy, aby štáty presadzovali dostupnosť podpory v oblasti duševného zdravia a psychosociálnej podpory v mimoriadnych situáciách pre tieto osoby a ďalej takéto opatrenia posilňovali, a to aj prostredníctvom medzinárodnej podpory (OP6);

Ako sa uvádza v stratégii EÚ pre rodovú rovnosť na roky 2020 – 2025, Európska únia urobí všetko pre to, aby rodovo motivovanému násiliu predchádzala a bojovala proti nemu, podporovala a chránila obete a vyvodila voči páchateľom zodpovednosť.

Navrhovaným operačným odsekom 6 (OP6) sa nezakladá právna povinnosť, iba sa členské štáty vyzývajú, aby v rámci svojej reakcie na pandémiu riešili otázku duševného zdravia a psychosociálnej pohody presadzovaním dostupnosti podpory v oblasti duševného zdravia a psychosociálnej podpory v mimoriadnych situáciách pre osoby, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR. Podľa smernice o podmienkach prijímania sú už členské štáty povinné poskytovať žiadateľom o medzinárodnú ochranu nevyhnutnú liečbu chorôb a závažných duševných porúch a zohľadňovať osobitné skutočnosti súvisiace s ich pohlavím a vekom. Podľa kvalifikačnej smernice by sa osobám, ktorým sa poskytla medzinárodná ochrana, mal zaistiť prístup k zdravotnej starostlivosti vrátane starostlivosti o fyzické a duševné zdravie. To zahŕňa v prípade potreby aj poskytovanie liečby duševných porúch osobám, ktorým sa poskytla medzinárodná ochrana a ktoré majú osobitné potreby, ako sú osoby, ktoré boli vystavené mučeniu, znásilneniu alebo iným závažným formám psychického, fyzického alebo sexuálneho násilia,

2. podporiť zahrnutie služieb zdravotnej starostlivosti v oblasti sexuálneho a reprodukčného zdravia, ako aj vakcín medzi humanitárne potreby osôb, ktoré sú predmetom záujmu UNHCR, a ich hostiteľských komunít, pričom štáty sa v závere vyzývajú, aby túto otázku posúdili a riešili ako súčasť humanitárnej reakcie pri mimoriadnych situáciách v oblasti verejného zdravia (prečíslovaný OP13).

Keďže podľa navrhovanej pozície EÚ (bod 1) by sa osoby, ktoré zažili sexuálne a rodovo motivované násilie, mali považovať za „osoby, ktoré sú predmetom záujmu UNCHR“, potreby ochrany týchto osôb zahŕňajú aj podporu v podobe služieb zdravotnej starostlivosti v oblasti sexuálneho a reprodukčného zdravia.