Budovy stoja v centre politiky EÚ týkajúcej sa energetickej efektívnosti. Domy, kancelárie, obchody a iné budovy majú takmer 40 % podiel na konečnej spotrebe energie a 36 % podiel na emisiách skleníkových plynov. Zlepšenie energetickej hospodárnosti fondu budov v Európe je rozhodujúce pre dosiahnutie cieľov EÚ do roku 2020 v oblasti znižovania emisií a cieľov v oblasti energetickej efektívnosti. Prispeje tiež k plneniu dlhodobejších cieľov stanovených v politickom rámci pre klímu a energetiku na obdobie rokov 2020 až 2030 a v pláne prechodu na konkurencieschopné nízkouhlíkové hospodárstvo do roku 2050.

Ak sa však vyskytuje rozdiel v prípade minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť, ktoré sú vyššie než vypočítané nákladovo optimálne úrovne, členské štáty ho musia zdôvodniť alebo predložiť plán na jeho zníženie do ďalšieho preskúmania výpočtov nákladovej optimálnosti. V odôvodnení 14 smernice sa uvádza, že za významný rozdiel sa môžu považovať nákladovo optimálne úrovne, ktoré sú o 15 % nižšie než platné minimálne požiadavky.

Nariadenie obsahuje v prílohe III vzor, ktorý členské štáty môžu použiť na prípravu svojho výpočtu nákladovej optimálnosti a podávanie správ Komisii. V nariadení sú tiež špecifikované hlavné aspekty, na ktoré musia byť zamerané národné správy týkajúce sa nákladovej optimálnosti podľa prílohy I k smernici. Národné správy by mali zahŕňať všetky vstupné údaje a použité predpoklady, ako aj výpočet rozdielu medzi vnútroštátnymi minimálnymi požiadavkami na energetickú hospodárnosť a vypočítanými nákladovo optimálnymi úrovňami. V ideálnom prípade by mali byť minimálne požiadavky na energetickú hospodárnosť stanovené rovnako ako vypočítané nákladovo optimálne úrovne, aby medzi nimi nebola žiadna odlišnosť alebo rozdiel. Prípadne by mali byť vyššie, aby odrážali prínosy energetickej hospodárnosti, ktoré nie sú zohľadnené v metodike nákladovej optimálnosti.

Na záver možno konštatovať, že používanie rámcovej metodiky nákladovej optimálnosti prispieva k stanoveniu minimálnych požiadaviek na hospodárnosť nových a existujúcich budov a prvkov budov (napr. steny, strecha, okná atď.) v súlade s technickým a hospodárskym potenciálom úspor energie a špecifickými vnútroštátnymi a regionálnymi podmienkami. Okrem toho umožňuje stanovenie takých úrovní efektívnosti, ktoré sú nákladovo efektívne pre domácnosti a investorov. V dôsledku toho členské štáty nestanovia príliš laxné požiadavky, ktoré by mohli brániť realizácii úspor energie. Okrem toho účastníci trhu majú informácie o najrentabilnejších opatreniach a súboroch opatrení týkajúcich sa energetickej hospodárnosti a obnoviteľných zdrojov energie, pokiaľ ide o nové a existujúce budovy a výmenu jednotlivých prvkov budov.

Rámcová metodika nákladovej optimálnosti by sa mala chápať ako nástroj na podporu členských štátov pri stanovovaní minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť budov a na prehodnocovanie týchto požiadaviek so zreteľom na vývoj na trhu a technický pokrok. Stanovené sú v nej zásady porovnávania opatrení na zvýšenie energetickej hospodárnosti, opatrení zahŕňajúcich obnoviteľné zdroje energie a kombinácie týchto opatrení.

Rámcová metodika výpočtu nákladovej optimálnosti je založená na obvyklom rámci analýzy nákladov a prínosov. Nezohľadňuje všetky vonkajšie faktory, ktoré môžu ovplyvniť výpočty nákladov životného cyklu užívania budovy. Obdobne nie sú v prípade rámcovej metodiky nákladovej optimálnosti zohľadnené ani pozitívne vplyvy na spoločnosť vyplývajúce z investícií do energetickej hospodárnosti a integrácie energie z obnoviteľných zdrojov do budov. Tieto vplyvy môžu zahŕňať tvorbu pracovných miest a bohatstva, zvýšenú produktivitu, zlepšenie zdravotného stavu užívateľov budov a hodnotu budov. Keďže mnohé prínosy energetickej hospodárnosti nie sú v metodike zohľadnené, členské štáty sa môžu rozhodnúť stanoviť minimálne požiadavky, ktoré sú nad nákladovo optimálnymi úrovňami.

Nákladovo optimálna úroveň je vymedzená v článku 2 ods. 14 smernice. Je to energetická hospodárnosť (vyjadrená v kWh/m² primárnej energie), ktorá vedie k najnižším nákladom počas odhadovaného životného cyklu budov (30 rokov pre budovy na bývanie a 20 rokov pre nebytové budovy). Výpočet nákladov (vyjadrených v čistej súčasnej hodnote) zahŕňa investičné náklady do opatrení týkajúcich sa energetickej hospodárnosti a obnoviteľných zdrojov energie, náklady na údržbu a prevádzku, náklady na energiu, príjmy z vyrobenej energie a náklady na likvidáciu (náklady na demontáž budovy na konci jej životnosti).

Tento rámec umožňuje Komisii merať pokrok členských štátov pri dosahovaní nákladovo optimálnych úrovní minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť. Pri posudzovaní podmienok v rámci európskych štrukturálnych a investičných fondov na zlepšenie energetickej hospodárnosti v oblasti infraštruktúry, verejných budov a obydlí sa zvážil pokrok členských štátov pri vykonávaní ustanovení smernice týkajúcich sa nákladovo optimálnych a minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť. Kritériá nákladovej optimálnosti používa aj Európska investičná banka na posudzovanie očakávanej efektívnosti investícií do obnovy budov, ako aj projektov a programov modernizácie.

Okrem toho cezhraničné porovnanie pokroku členských štátov v tejto oblasti bolo náročné, a to v dôsledku rozdielnych vnútroštátnych a regionálnych prístupov a používania odlišných parametrov a metodík. Zákonodarcovia EÚ sa preto rozhodli zaviesť na základe smernice mechanizmus referenčného porovnávania na výpočet nákladovo optimálnej úrovne požiadaviek na energetickú hospodárnosť nových a existujúcich budov (rodinné domy a byty) a nebytových budov (administratívne budovy, školské budovy, nemocnice atď.). Tento mechanizmus referenčného porovnávania naznačuje, kde sú požiadavky na hospodárnosť stanovené členskými štátmi pod nákladovo optimálnymi úrovňami, čo znamená, že existuje nevyužitý potenciál nákladovo efektívnych úspor energie vo vnútroštátnom fonde budov.

identifikácia opatrení týkajúcich sa energetickej hospodárnosti a energie z obnoviteľných zdrojov,

výpočet potreby primárnej energie,

výpočet celkových nákladov a

výpočet nákladovo optimálnych úrovní a prípadného rozdielu medzi nákladovo optimálnymi úrovňami a minimálnymi požiadavkami na energetickú hospodárnosť.

Prvým krokom vo výpočtoch bolo určenie referenčných budov pre nové aj existujúce rodinné domy, bytové budovy, administratívne budovy a iné relevantné nebytové budovy. Referenčné budovy by mali byť reprezentatívne pre vnútroštátny fond budov a mali by to byť „typické“ budovy, pre ktoré existujú konkrétne požiadavky na energetickú hospodárnosť vo vnútroštátnych právnych predpisoch. V niektorých členských štátoch však nedostatok dostupných štatistických údajov o typoch budov a chýbajúce rozdelenie podľa veľkosti, veku, stavebného materiálu, spôsobu používania, podnebného pásma sťažuje určenie referenčných budov, ktoré plne charakterizujú vnútroštátny fond budov. Databázy pre vnútroštátnu certifikáciu energetickej hospodárnosti budov pozitívne prispeli vo viacerých členských štátoch k vyhotoveniu rozsiahleho súboru referenčných budov pre výpočty nákladovej optimálnosti.

Druhým krokom pri výpočtoch bola identifikácia opatrení na zvýšenie energetickej hospodárnosti (napr. okná s dvojitým zasklením s určitým súčiniteľom prechodu tepla U), opatrení založených na energii z obnoviteľných zdrojov (napr. solárny ohrev vody) a príslušných alternatívnych vysokoúčinných systémov (napr. kombinovaná výroba tepla a elektriny, systémy centralizovaného zásobovania energiou, kondenzačné kotly a tepelné čerpadlá), pričom všetky tieto opatrenia majú vplyv na energetickú hospodárnosť referenčných budov. Tieto opatrenia sa potom uplatnia na vybrané referenčné budovy a vypočíta sa výsledná energetická hospodárnosť a celkové náklady.

Jednotlivé opatrenia na zvýšenie energetickej hospodárnosti a opatrenia týkajúce sa energie z obnoviteľných zdrojov možno spojiť do balíkov (napr. okná s dvojitým zasklením, kondenzačný kotol a solárny ohrev vody) alebo do variantov (napr. súbor opatrení na dosiahnutie dobrovoľne certifikovaných budov s environmentálnou značkou). Aspoň jeden z týchto balíkov alebo variantov by mal spĺňať požiadavky pre budovy s takmer nulovou spotrebou energie v prípade nových a prípadne aj existujúcich budov v zmysle článku 9 smernice.

Zistilo sa, že niektoré členské štáty mohli zvážiť ďalšie opatrenia, najmä opatrenia v oblasti energie z obnoviteľných zdrojov. Zvážením opatrení týkajúcich sa energie z obnoviteľných zdrojov by sa mohli dosiahnuť nižšie nákladovo optimálne úrovne, najmä v prípade členských štátov s vyšším potenciálom na integráciu systémov energie z obnoviteľných zdrojov do budov.

Tretím krokom je výpočet energetickej hospodárnosti jednotlivých opatrení, balíkov a/alebo variantov vybraných referenčných budov podľa noriem CEN alebo rovnocennej vnútroštátnej metódy výpočtu. Výsledky výpočtu energetickej hospodárnosti sú vyjadrené ako ročná potreba primárnej energie na meter štvorcový úžitkovej podlahovej plochy (v kWh/m²).

Overovanie súladu vnútroštátnych metodík výpočtu energetickej hospodárnosti s požiadavkami prílohy I k smernici a prílohy A k norme EN 15603 sa uskutočnilo s pomocou externého zmluvného dodávateľa na základe zmluvy o poskytnutí služby. Zistilo sa, že niektoré vnútroštátne metodiky výpočtu energetickej hospodárnosti nezohľadňujú všetky aspekty, ktoré priamo alebo nepriamo vplývajú na energetickú hospodárnosť budov. Napríklad opatrenia týkajúce sa nových technológií (napr. veterné turbíny na mieste a kogenerácia na mieste) a pasívnych riešení (napr. prirodzené osvetlenie a prirodzené vetranie) sa v mnohých vnútroštátnych metodikách neposudzovali. Výsledné nákladovo optimálne úrovne sú v dôsledku toho pravdepodobne vyššie, než sa očakávalo, v závislosti od úplnosti vnútroštátnych metodík výpočtu energetickej hospodárnosti.

Ďalším krokom je výpočet celkových nákladov na jednotlivé opatrenia, balíky a/alebo varianty založený na čistej súčasnej hodnote s použitím prístupu vychádzajúceho z celkových nákladov. To znamená, že pre každé opatrenie/balík a/alebo variant, ktoré sa vzťahujú na referenčnú budovu, sa zohľadnili celkové náklady na výstavbu (alebo významnú obnovu) a následné používanie budovy. Posudzované výpočtové obdobia boli 30 rokov pri bytových a verejných budovách a 20 rokov pri nebytových budovách.

Celkové náklady sa vypočítavajú z dvoch rôznych hľadísk: finančné (t. j. hľadisko vlastníka budovy a investora) a makroekonomické (t. j. spoločenské hľadisko). V prípade finančného hľadiska náklady zahŕňajú ceny, ktoré zaplatil konečný spotrebiteľ vrátane všetkých príslušných daní spolu s DPH a poplatkov. V prípade makroekonomického hľadiska ceny nezahŕňajú všetky príslušné dane, DPH, poplatky a dotácie. V prípade tohto hľadiska sú však zahrnuté náklady na emisie skleníkových plynov. Okrem toho jedna minimálne z dvoch diskontných sadzieb použitých na analýzu citlivosti v prípade makroekonomického hľadiska je 3 % v reálnom vyjadrení. V prípade finančného hľadiska by diskontné sadzby mali odrážať vnútroštátne prostredia financovania a hypotekárne podmienky.

Údaje týkajúce sa nákladov na údržbu a nákladov na výmenu neboli v niektorých členských štátoch podrobne zaznamenané. Nedostatok údajov týkajúcich sa prevádzky a obnovy budov ovplyvnili najmä výpočty nákladovo optimálnych úrovní pre významnú obnovu a výmenu prvkov budovy. V dôsledku toho sa dali uskutočniť ťažšie než výpočty nákladovo optimálnych úrovní pre nové budovy.

Záverečné kroky zahŕňajú výpočet nákladovo optimálnych úrovní a posúdenie rozdielu v súvislosti s minimálnymi požiadavkami na energetickú hospodárnosť pre nové a existujúce rodinné domy, bytové budovy, administratívne budovy atď., ako aj pre príslušné prvky budov.

Výpočet nákladovo optimálnych úrovní pre každú referenčnú budovu sa podrobne uvádza v bode 6 prílohy I k nariadeniu. Výsledky celkových nákladov na rôzne opatrenia, balíky a/alebo varianty sa porovnajú a vyberú sa najnižšie. Nákladovo optimálne úrovne znamenajú priemernú nákladovo optimálnu energetickú hospodárnosť všetkých referenčných budov v každej kategórii budov (rodinný dom, bytové budovy, administratívne budovy atď.), pričom nové a existujúce budovy sa posudzujú samostatne. Väčšina členských štátov oznámila výsledky jasne vrátane všetkých použitých predpokladov (napr. balíky/varianty, vývoj cien energie, diskontné sadzby).

Po vypočítaní nákladovo optimálnych úrovní možno určiť rozdiel voči minimálnym požiadavkám na hospodárnosť a prijme sa rozhodnutie o tom, či sa vnútroštátnou referenčnou hodnotou stane makroekonomické alebo finančné hľadisko. Rozdiel medzi minimálnymi požiadavkami na energetickú hospodárnosť a nákladovo optimálnymi úrovňami je rozdiel medzi nákladovo optimálnymi úrovňami a požiadavkami na hospodárnosť vo vnútroštátnych stavebných poriadkoch vydelený nákladovo optimálnou úrovňou a vyjadrený ako percentuálny podiel, ako sa uvádza v bode 7.2 usmernení.

Ak je rozdiel medzi nákladovo optimálnymi úrovňami a požiadavkami v stavebnom poriadku významný (>15 %), členské štáty musia vo svojej správe o nákladovej optimálnosti poskytnúť odôvodnenie stanovené v článku 5 ods. 3 smernice a článku 6 ods. 2 nariadenia. Ak rozdiel nie je možné odôvodniť, musia predložiť plán s príslušnými krokmi na zníženie rozdielu.

5.Pokrok smerom k nákladovej optimálnosti

Pokrok, ktorý jednotlivé členské štáty dosiahli pri stanovovaní nákladovo optimálnych úrovní minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť, je znázornený v grafoch ďalej v texte, ktoré znázorňujú priemerný rozdiel. Bodkovaná čiara predstavuje 15 % prahovú hodnotu, nad ktorou možno rozdiel považovať za významný.

Z porovnania uvedených nákladovo optimálnych úrovní a minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť možno vyvodiť záver, že približne polovica členských štátov stanovila minimálne požiadavky na hospodárnosť, ktoré sú v medziach prahovej hodnoty 15 %. Napríklad priemerné rozdiely medzi nákladovo optimálnymi úrovňami minimálnych požiadaviek pre všetky kategórie (t. j. nová budova, významné obnovy a prvky budovy) a typy budov (t. j. rodinné domy, bytové budovy a nebytové budovy) sú pod touto prahovou hodnotou v Dánsku, Fínsku a Španielsku.