Garant aj jeho rodinní príslušníci musia byť štátnymi príslušníkmi tretích krajín, inak sa na nich rozsah pôsobnosti smernice nevzťahuje. Znamená to, že rodinní príslušníci občanov EÚ sú z pôsobnosti smernice vylúčení. Môže sa však na nich vzťahovať smernica 2004/38/ES , ak sú rodinnými príslušníkmi občanov EÚ, ktorí sa sťahujú do iného členského štátu, ako je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, alebo sa už v inom členskom štáte zdržiavajú. Zlúčenie rodiny občanov EÚ s pobytom v členskom štáte, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, však nie je predmetom práva Únie a naďalej zostáva v právomoci jednotlivých štátov. V nedávnom rozsudku SDEÚ rozhodol, že má na základe článku 267 ZFEÚ právomoc vykladať ustanovenia smernice o zlúčení rodiny, ak sa dané ustanovenie priamo a bezpodmienečne uplatňuje v rámci vnútroštátneho práva na rodinných príslušníkov občana EÚ, ktorý si neuplatnil právo na voľný pohyb.

Posledných 30 rokov je zlúčenie rodiny jednou z hlavných príčin prisťahovalectva do EÚ. V roku 2017 bolo do štátov EÚ25 z dôvodu zlúčenia rodiny prijatých 472 994 osôb, čo predstavuje 28 % všetkých prvých povolení vydaných štátnym príslušníkom tretích krajín v štátoch EÚ25 .

V praxi sú tieto pravidlá do veľkej miery podobné v Španielsku, Litve, Holandsku a vo Švédsku. V prípade existencie rozdielov sú zvyčajne priaznivejšie ustanovenia týkajúce sa štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi nemigrujúcich občanov EÚ. K takýmto ustanoveniam môžu patriť napríklad : širšie vymedzenie rodiny; výnimka z osobitných podmienok, ktoré musia spĺňať rodinní príslušníci; neexistencia prahovej hodnoty príjmu; nižšia referenčná suma alebo výhodnejšie posúdenie finančnej situácie; neexistencia čakacej lehoty alebo skrátená čakacia lehota; neexistencia požiadavky na kvóty; voľný prístup na trh práce.

Žiadatelia o azyl a osoby, ktorým sa poskytla dočasná alebo doplnková ochrana

Z rozsahu pôsobnosti smernice sú vylúčení aj garanti, ktorí sú osobami, ktorým sa poskytla dočasná alebo doplnková ochrana, ako aj žiadatelia o azyl . Komisia však vo svojom usmerňovacom oznámení zdôraznila, že smernica by sa nemala vykladať tak, že sa v nej členským štátom ukladá povinnosť zamietnuť právo na zlúčenie rodiny osobám, ktorým sa poskytla dočasná alebo doplnková ochrana. V usmernení sa členské štáty povzbudzovali aj k tomu, aby prijali pravidlá na udeľovanie takých práv na zlúčenie rodiny týmto kategóriám ľudí, ktoré sú podobné právam utečencov. V nedávnom rozsudku SDEÚ rozhodol, že má právomoc vykladať ustanovenia smernice, pokiaľ ide o právo osoby, ktorej sa poskytla doplnková ochrana, na zlúčenie rodiny, ak sa tieto ustanovenia na takúto situáciu priamo a bezpodmienečne uplatňujú v rámci vnútroštátneho práva.

V mnohých členských štátoch môžu osoby, ktorým sa poskytla doplnková ochrana, požiadať o zlúčenie rodiny za rovnakých podmienok ako utečenci . V niektorých členských štátoch právo umožňuje zlúčenie rodiny v prípade osôb, ktorým sa poskytla doplnková ochrana, najskôr po troch rokoch (Rakúsko) alebo po dvoch rokoch (Lotyšsko) od dátumu získania postavenia osoby s doplnkovou ochranou.

Každé manželstvo alebo registrované partnerstvo s osobami, ktorým sa poskytla doplnková ochrana, alebo s osobami, ktorým bolo priznané postavenie utečenca, muselo existovať už v krajine pôvodu alebo pred vstupom. Cyprus neumožňuje osobám, ktorým sa poskytla doplnková ochrana, žiadať o zlúčenie rodiny, zatiaľ čo iné členské krajiny, ako napríklad Česko, im to umožňujú v rámci vnútroštátneho mechanizmu (súbežného so smernicou o zlúčení rodiny). A napokon, Nemecko nedávno obmedzilo zlúčenie rodiny v prípade osôb, ktorým sa poskytla doplnková ochrana, a to tak, že pozastavilo zlúčenie rodiny v prípade osôb, ktorým bolo od polovice marca 2016 udelené povolenie na pobyt v rámci doplnkovej ochrany. Od augusta 2018 bolo toto pozastavenie čiastočne zrušené zavedením mesačnej kvóty 1 000 rodinných príslušníkov.

Oprávnení rodinní príslušníci – článok 4 ods. 1

Rodinnými príslušníkmi s nárokom na spojenie s garantom môže byť iba „užšia rodina“: manželský partner garanta a maloleté deti garanta alebo jeho/jej manželského partnera.

Manželský partner

V článku 4 ods. 1 sa manželskému partnerovi garanta udeľuje právo na zlúčenie rodiny. Väčšina členských štátov túto požiadavku transponovala správne.

V prípade polygamického manželstva sa povoľuje zlúčenie iba s jedným manželským partnerom a vstup detí s iným manželským partnerom na účely spojenia s garantom môže byť odopretý (článok 4 ods. 4). Členské štáty môžu takisto stanoviť minimálnu vekovú hranicu garanta a manželského partnera (článok 4 ods. 5). Väčšina členských štátov túto dobrovoľnú doložku uplatnila s odôvodnením, že sa tým pomôže pri predchádzaní nútených manželstiev. Päť členských štátov stanovilo vekovú hranicu na 21 rokov, čo je maximálna prahová hodnota podľa smernice.

V práve väčšiny členských štátov sa umožňuje partnerom osôb rovnakého pohlavia požiadať o zlúčenie rodiny. Menší počet členských štátov to neumožňuje. Páry rovnakého pohlavia majú rovnaké právo na zlúčenie rodiny ako manželskí partneri opačného pohlavia v deviatich členských štátoch .

V rozsudku vo veci Marjan Noorzia musel SDEÚ rozhodnúť o tom, či sa minimálna veková hranica 21 rokov uvedená v článku 4 ods. 5 smernice vzťahuje na dátum podania žiadosti o zlúčenie rodiny alebo na dátum rozhodnutia o žiadosti. Súdny dvor rozhodol, že článok 4 ods. 5 sa musí vykladať tak, že ustanovením sa nezabraňuje pravidlu, že manželskí partneri a registrovaní partneri musia mať v čase podania žiadosti 21 rokov.

Vo svojom rozsudku Súdny dvor analyzoval účel a proporcionalitu požiadavky na minimálnu vekovú hranicu a uviedol: „V tejto súvislosti treba uviesť, že minimálny vek stanovený členskými štátmi podľa článku 4 ods. 5 smernice 2003/86 v konečnom dôsledku zodpovedá veku, v ktorom dotknutá osoba dosiahne podľa príslušného členského štátu potrebnú úroveň zrelosti na to, aby sa dokázala postaviť proti nútenému manželstvu a tiež aby sa dokázala rozhodnúť, že so svojím manželským partnerom sa usadí v inej krajine, aby s ním v tejto krajine viedla rodinný život a integrovala sa do spoločnosti tejto krajiny. (…) Okrem toho takéto opatrenie nespochybňuje cieľ predchádzať núteným manželstvám, lebo možno predpokladať, že vzhľadom na väčšiu zrelosť dotknutých osôb bude ťažšie ovplyvniť ich do tej miery, aby uzatvorili nútené manželstvo a súhlasili so zlúčením rodiny, ak sa požaduje, aby ku dňu podania žiadosti už dosiahli vek 21 rokov, než keby mali k tomuto dňu menej než 21 rokov.“

Maloleté deti

Maloleté deti sú deti mladšie, ako je vek plnoletosti ustanovený na vnútroštátnej úrovni (zvyčajne 18 rokov), ktoré nie sú v manželskom zväzku. V smernici sa umožňujú dve obmedzenia zlúčenia rodiny s maloletými deťmi, za predpokladu, že v deň vykonania smernice už boli súčasťou vnútroštátnych predpisov členského štátu (tzv. doložka o povinnosti zdržať sa konania).

Prvým je, že od detí nad 12 rokov veku, ktoré prichádzajú samé bez zvyšku svojej rodiny, sa môže vyžadovať, aby dokázali, že spĺňajú integračné podmienky podľa vnútroštátnych právnych predpisov. SDEÚ však rozhodol , že pri tomto ustanovení sa musí rešpektovať záujem dieťaťa. Túto odchýlku uplatňuje iba DE.

Druhým je, že členské štáty môžu vyžadovať, aby žiadosti o zlúčenie rodiny s deťmi boli podané do veku 15 rokov (článok 4 ods. 6). Toto obmedzenie nevykonal žiadny členský štát. Keďže toto ustanovenie je doložkou o povinnosti zdržať sa konania, takéto obmedzenia v rámci vnútroštátnych právnych predpisov sú už zakázané.

Pokiaľ ide o maloleté deti, osobitne zaujímavé sú dva rozsudky SDEÚ. V spojených veciach O. a S. a Maahanmuuttovirasto Súdny dvor potvrdil všeobecné pravidlo, že hmotnoprávne ustanovenia smernice sa musia vykladať a uplatňovať v zmysle článku 7 a článku 24 ods. 2 a ods. 3 Charty základných práv EÚ a článku 5 ods. 5 uvedenej smernice. V týchto ustanoveniach sa vyžaduje, aby členské štáty posudzovali predmetné žiadosti o zlúčenie v záujme dotknutých detí a s cieľom umožniť rodinný život.

V ďalšej nedávnej veci ,A a S SDEÚ rozhodol, že vo veciach týkajúcich sa zlúčenia rodiny utečencov by sa mal pri posudzovaní toho, či osoba patrí do vymedzenia pojmu „maloletá osoba bez sprievodu“, namiesto dátumu žiadosti o zlúčenie rodiny zohľadňovať dátum príchodu na územie členského štátu. Podľa rozsudku v tejto veci sa musí teda pojem „maloletá osoba bez sprievodu“ vzťahovať na osobu, ktorá bola v čase príchodu mladšia ako 18 rokov, dosiahla vek 18 rokov počas konania o azyle a po dosiahnutí veku 18 rokov požiadala o zlúčenie rodiny.

Iní rodinní príslušníci – článok 4 ods. 2 a ods. 3