Správa Komisie Rade Založená na článku 12 rámcového rozhodnutia Rady z 24. februára 2005 o útokoch na informačné systémy /* KOM/2008/0448 v konečnom znení */





[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV | Brusel, 14.7.2008 KOM(2008) 448 v konečnom znení SPRÁVA KOMISIE RADE Založená na článku 12 rámcového rozhodnutia Rady z 24. februára 2005 o útokoch na informačné systémy 1. ÚVOD 1.1. Súvislosti Cieľom tejto správy je posúdiť, či členské štáty vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch správne implementovali rámcové rozhodnutie Rady 2005/222/SVV o útokoch na informačné systémy[1] (ďalej len „rámcové rozhodnutie“). Hlavným cieľom[2] rámcového rozhodnutia je prostredníctvom aproximácie pravidiel trestného práva v členských štátoch v oblasti útokov na informačné systémy zlepšiť spoluprácu medzi súdnymi a inými príslušnými orgánmi, vrátane policajných a iných špecializovaných orgánov členských štátov činných v trestnom konaní. Vzhľadom na tento cieľ má rámcové rozhodnutie doplniť ďalšie nástroje EÚ a medzinárodné nástroje v tejto oblasti (najmä Dohovor Rady Európy o počítačovej kriminalite[3]) a vychádzať z nich. Od prijatia rámcového rozhodnutia došlo k viacerým za sebou nasledujúcim trestným útokom na informačné systémy, čo opakovane zdôraznilo potrebu užšej koordinácie reakcie v rámci Európy na útoky tohto typu. Masívny útok vedúci k odopretiu služby (útok DoS) proti estónskej informačnej infraštruktúre v máji 2007 bol aktuálnym pripomenutím škodlivých a ničivých účinkov takýchto útokov. Potreba úplnej a presnej implementácie rámcového rozhodnutia v každom členskom štáte sa tak od prijatia rámcového rozhodnutia ešte väčšmi zintenzívnila. Aktuálnosť tejto správy ďalej zdôrazňuje výslovný odkaz na boj proti počítačovej kriminalite uvedený v záveroch posledného zasadnutia Rady pre spravodlivosť a vnútorné veci[4], kde sa ďalej uvádza, že Rada očakáva správu Komisie o implementácii. 1.2. Oznámenia a odpovede V článku 12 ods. 2 rámcového rozhodnutia sa stanovuje povinnosť členských štátov do 16. marca predložiť text akýchkoľvek ustanovení, ktoré transponujú do ich vnútroštátneho práva povinnosti uložené týmto rámcovým rozhodnutím. Do uvedeného dátumu len jeden štát (Švédsko) predložil Komisii text vnútroštátnych ustanovení a ani ten nebol úplný. Komisia preto poslala členským štátom upomienku a požiadala ich, aby jej zaslali text všetkých vnútroštátnych ustanovení, ktoré transponujú rámcové rozhodnutie, a všetky informácie týkajúce sa implementácie tohto opatrenia, ktoré považujú za vhodné. Do 1. júna Komisia dostala oznámenia alebo odpovede na upomienku od 23 členských štátov. Malta, Poľsko[5], Slovensko a Španielsko neposlali žiadnu odpoveď. Okrem toho, odpovede Írska, Grécka a Spojeného kráľovstva, ako to aj príslušné vlády uznali, neumožňujú posúdiť implementáciu v týchto štátoch, keďže implementácia sa v nich oneskorila. Sedem uvedených členských štátov si teda nesplnilo svoju oznamovaciu povinnosť, ktorá vyplýva z článku 12 ods. 2 rámcového rozhodnutia. V tejto správe sa preto hodnotia len právne predpisy ostatných 20 členských štátov. 1.3. Metóda a hodnotiace kritériá Táto správa vychádza z informácií poskytnutých členskými štátmi. Niektoré potrebné údaje však chýbajú. Posudzovanie a následne aj závery tejto správy sa preto čiastočne zakladajú na neúplných informáciách. Podľa článku 34 ods. 2 písm. b) Zmluvy o Európskej únii sú rámcové rozhodnutia záväzné pre členské štáty, pokiaľ ide o výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, ale výber formy a metód závisí od orgánov jednotlivých členských štátov. Na to, aby sa mohlo objektívne posúdiť, či členské štáty v úplnej miere implementovali rámcové rozhodnutie, boli stanovené niektoré všeobecné kritériá vo vzťahu k smerniciam. Tieto kritériá sa môžu primerane uplatňovať aj na rámcové rozhodnutia. Predpisy implementujúce rámcové rozhodnutie musia byť predovšetkým účinné, pokiaľ ide o ciele rámcového rozhodnutia, musia spĺňať požiadavky jasnosti a právnej istoty, musia zabezpečovať plné uplatňovanie textu dostatočne zreteľným a presným spôsobom a musia sa implementovať v predpísanej lehote. Táto správa sa sústreďuje predovšetkým na formálnu stránku implementácie ustanovení rámcového rozhodnutia o trestnom práve. Skutočné uplatňovanie týchto predpisov však presahuje rozsah pôsobnosti tejto správy. 2. HODNOTENIE 2.1. Všeobecne o implementácii Dvadsať členských štátov implementovalo rámcové rozhodnutie rozličnými spôsobmi. Vo väčšine štátov je znenie vnútroštátnych právnych predpisov blízke zneniu použitému v rámcovom rozhodnutí. Niektoré štáty použili menej priamu a všeobecnejšiu metódu implementácie. V mnohých prípadoch to znamená, že nie je možné jednoducho porovnávať právne pojmy a výrazy. Táto správa v najvyššej možnej miere zohľadňuje všeobecné trestné právo členských štátov a upozorňuje na všetky jednotlivé problémy súvisiace s týmto prístupom. 2.2. Vymedzenie pojmov (článok 1) Dvadsať členských štátov neposkytlo jasné alebo úplné informácie o tom, ako sa vymedzenie pojmov uvedené v rámcovom rozhodnutí uplatnilo v ich vnútroštátnych právnych predpisoch. Všeobecné súvislosti však zreteľne naznačujú, že vymedzenie pojmov v ich vnútroštátnych právnych predpisoch zodpovedá vymedzeniu pojmov v rámcovom rozhodnutí. 2.3. Protiprávny prístup k informačným systémom (článok 2) Komisia sa domnieva, že všetkých 20 členských štátov splnilo hlavnú povinnosť, t. j. zabezpečiť, aby bol úmyselný prístup bez oprávnenia k celému informačnému systému alebo k akejkoľvek jeho časti stíhateľný ako trestný čin. Posledná veta prvého odseku poskytuje členským štátom možnosť trestne stíhať takéto konanie len „v prípadoch, ktoré nie sú menej závažné“. Nasledujúce členské štáty využili túto možnosť viac či menej výlučne na základe toho, že uvedené modely zodpovedajú „prípadom, ktoré nie sú menej závažné“: - v Rakúsku právnym kritériom trestnej zodpovednosti je existencia úmyslu dopustiť sa dátovej špionáže a využiť získané údaje na nadobudnutie zisku alebo na spôsobenie škody - v Českej republike sa protiprávny prístup trestne stíha len v prípadoch, keď sa údaje následne zneužili alebo poškodili; - vo Fínsku je podmienkou pre vznik trestnej zodpovednosti, že získané údaje musia byť „ohrozené“; - v Lotyšsku sa protiprávny prístup trestne stíha len vtedy, „ak sa tým spôsobí výrazná ujma“. Na to, aby bolo možné posúdiť, či tieto modely sú v súlade s rámcovým rozhodnutím, je potrebný osobitný výklad slovného spojenia „v prípadoch, ktoré nie sú menej závažné“. Takýto výklad je potrebný, aby sa dalo stanoviť, či členské štáty formálne upravujú aspoň základnú oblasť trestnej zodpovednosti, ako je to zamýšľané v rámcovom rozhodnutí. Článok 2 sa zameriava na ochranu dôverného charakteru informačných systémov. Komisia preto zastáva názor, že pojem „menej závažný prípad“ sa má vzťahovať na prípady, keď došlo k protiprávnemu prístupu menšieho významu, alebo keď porušenie dôverného charakteru informačného systému je menšieho stupňa. Uvedené príslušné rakúske, české, fínske a lotyšské právne predpisy sa však vzťahujú na okolnosti, napr. na existenciu špecifického úmyslu spáchať trestný čin, alebo špecifického rizika alebo škody, čo nie je možné považovať za zhodné s uvedeným výkladom. Komisia má preto vážne výhrady ohľadne zhody uvedených rakúskych, českých, fínskych a lotyšských ustanovení s tým, ako je pojmem „prípady, ktoré nie sú menej závažné“ poňatý v rámcovom rozhodnutí. Vo všeobecnosti platí, že takýto rozdielny výklad a uplatňovanie možnosti nepovažovať určité konanie za trestný čin predstavuje závažné riziko, pokiaľ ide o dosiahnutie cieľa aproximovať právne predpisy trestného práva členských štátov v oblasti útokov na informačné systémy. Komisia sa preto domnieva, že len 16 z 20 členských štátov dokázalo, že správne implementovali článok 2 rámcového rozhodnutia. Článkom 2 ods. 2 sa poskytuje členským štátom možnosť rozhodnúť, že konanie uvedené v odseku 1 je trestné, len ak bol trestný čin spáchaný porušením bezpečnostného opatrenia. Túto možnosť využilo sedem členských štátov z 20 ( Rakúsko, Fínsko, Nemecko, Maďarsko, Taliansko, Lotyšsko a Litva ). 2.4. Protiprávny zásah do systému (článok 3) Komisia sa domnieva, že všetkých 20 členských štátov splnilo hlavnú povinnosť, t. j. zabezpečiť, aby úmyselné závažné bránenie alebo porušenie fungovania informačného systému vložením, prenosom, poškodením, vymazaním, zhoršením, pozmenením, zadržaním alebo zneprístupnením počítačových údajov bolo stíhateľné ako trestný čin. Na potvrdenie tohto výsledku hodnotenia je však potrebná ďalšia analýza postupov používaných v tých členských štátoch, ktoré zvolili relatívne všeobecné ustanovenia na implementáciu tohto podrobného článku rámcového rozhodnutia. Je to prípad Dánska , ktoré tvrdí, že všetky kritériá vymenované v tomto článku sú obsiahnuté vo veľmi všeobecnom právnom ustanovení týkajúcom sa zničenia, poškodenia alebo premiestnenia všetkých typov majetku. Hoci takýto prístup je v zásade prijateľný, je sporné, do akej miery je takéto ustanovenie uplatniteľné na útoky na dostupnosť systémov, predovšetkým v prípadoch, keď ujma môže byť len dočasná.[6] Posledná veta článku 3 poskytuje členským štátom možnosť trestne stíhať takéto konanie len „v prípadoch, ktoré nie sú menej závažné“. Túto možnosť využilo šesť členských štátov, ktoré viac alebo menej výslovne tvrdili, že takým okolnostiam zodpovedajú tieto modely: - rakúske právo trestne stíha zásahy len vtedy, keď ide o „závažné“ prípady; - české právo vyžaduje úmysel spôsobiť ujmu alebo stratu[7]; - nemecké právo požaduje, aby informačný systém, do ktorého sa zasiahlo, mal „značný význam pre tretiu stranu“; - estónske právo podmieňuje trestnú zodpovednosť kritériom „spôsobenia značnej škody“; - litovské právo trestne stíha len prípady „keď je spôsobená škoda“; - lotyšské právo trestne stíha len tie zásahy, keď „sa poškodia alebo zničia ochranné systémy alebo je spôsobená rozsiahla strata“. Aj tu je potrebné užšie vymedzenie pojmu „prípady, ktoré nie sú menej závažné“, aby bolo možné posúdiť, či sú uvedené modely zhodné s rámcovým rozhodnutím. Na túto potrebu sa už poukázalo v súvislosti s článkom 2 oddielu 2.3. Cieľom článku 3 je ochrana celistvosti informačných systémov. Komisia preto zastáva názor, že pojem „menej závažný prípad“ sa má vzťahovať na prípady, keď samotný zásah do systému má menší význam, alebo keď sa do celistvosti informačného systému zasiahlo len v menšej miere. Zdá sa, že uvedené príslušné rakúske, české, estónske a litovské právne predpisy presne zodpovedajú takýmto okolnostiam a musia sa považovať za spĺňajúce požiadavku, že z trestného stíhania sa môžu vylúčiť len menej závažné prípady zásahov. Príslušný nemecký predpis však poukazuje na význam pre tretiu stranu a lotyšský predpis na poškodenie ochranných systémov alebo na rozsiahle straty. Komisia sa domnieva, že súvislosť týchto ustanovení s celistvosťou informačných systémov nie je dostatočná na posúdenie toho, či zodpovedajú možnosti uvedenej v rámcovom rozhodnutí, t.j. nevylúčiť z trestného stíhania „prípady, ktoré nie sú menej závažné“, a že to nie je v súlade s cieľom rámcového rozhodnutia aproximovať právne predpisy trestného práva členských štátov v oblasti útokov na informačné systémy. Vo všeobecnosti platí, že takýto rozdielny výklad a uplatňovanie možnosti nepovažovať určité konanie za trestný čin predstavuje závažné riziko, pokiaľ ide o dosiahnutie cieľa aproximovať právne predpisy trestného práva členských štátov v oblasti útokov na informačné systémy. Komisia sa preto domnieva, že len 18 z 20 členských štátov dokázalo, že správne implementovali článok 3 rámcového rozhodnutia. 2.5. Protiprávny zásah do údajov (článok 4) Komisia sa domnieva, že všetkých 20 členských štátov splnilo hlavnú povinnosť, t. j. zabezpečiť, aby bolo úmyselné vymazanie, poškodenie, zhoršenie, pozmenenie, zadržanie alebo zneprístupnenie počítačových údajov v informačnom systéme stíhateľné ako trestný čin. Mnohé členské štáty implementovali obidva články 3 a 4 v jednom vnútroštátnom ustanovení. V prípade Dánska nie je Komisia ani teraz presvedčená o tom, že veľmi všeobecné právne ustanovenie týkajúce sa zničenia, poškodenia alebo premiestnenia všetkých typov majetku sa vzťahuje na všetky činy týkajúce sa počítačových údajov vymenované v článku 4. Stručný komentár k tejto otázke je uvedený v poznámkach k článku 3 v oddiele 2.4. Posledná veta článku 4 poskytuje členským štátom možnosť trestne stíhať takéto konanie len „v prípadoch, ktoré nie sú menej závažné“. Túto možnosť využili tri členské štáty, ktoré viac alebo menej výslovne tvrdili, že takým okolnostiam zodpovedajú tieto modely: - české právo vyžaduje úmysel spôsobiť ujmu alebo stratu[8]; - estónske právo vyžaduje „spôsobenie značnej škody“; - lotyšské právo (článok 243 trestného zákona) uplatňuje kritérium, keď „sa poškodia alebo zničia ochranné systémy alebo je spôsobená rozsiahla strata“. Ako sa už uviedlo v oddiele 2.4 v súvislosti s identickými ustanoveniami implementujúcimi článok 3 rámcového rozhodnutia, Komisia sa domnieva, že české právo je v tomto ohľade v zhode s rámcovým rozhodnutím a že treba predpokladať, že estónske právo je v zhode s rámcovým rozhodnutím. Podobne ako v predchádzajúcom prípade, nemožno konštatovať, že by Lotyšsko splnilo svoje povinnosti vyplývajúce z tohto bodu rámcového rozhodnutia. Komisia sa domnieva, že 19 z 20 členských štátov dokázalo, že správne implementovali článok 4 rámcového rozhodnutia. 2.6. Navádzanie, pomoc, podnecovanie a pokus (článok 5) Komisia sa domnieva, že hlavnú povinnosť, t. j. zabezpečiť, aby navádzanie, pomoc a podnecovanie pri páchaní trestných činov, ako aj pokus o ich spáchanie, boli trestne stíhateľné, v podstate splnilo 18 z 20 členských štátov. Fínsk o a Portugalsko oznámili len vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa pokusov, a teda nedokázali, ako ich vnútroštátne právo upravuje povinnosti týkajúce sa navádzania, pomoci a podnecovania. Švédsko nestanovuje tresty v menej závažných prípadoch navádzania, pomoci, podnecovania a pokusov. Tento prístup nie je v súlade s požiadavkami uvedenými v rámcovom rozhodnutí. Členské štáty majú možnosť rozhodnúť o neuplatňovaní povinnosti zabezpečiť trestnú stíhateľnosť pokusov o spáchanie trestného činu protizákonného prístupu k informačným systémom. Nemecko a Slovinsko oznámili, že túto možnosť využili. Komisia sa preto domnieva, že článok 5 sa správne implementoval v 17 z 20 členských štátov. 2.7. Sankcie a priťažujúce okolnosti (články 6 – 7) Komisia sa domnieva, že všetkých 20 členských štátov zabezpečilo, aby boli trestné činy uvedené v článkoch 2 až 5 rámcového rozhodnutia stíhateľné prostredníctvom dostatočne účinných, primeraných a odradzujúcich trestov[9]. Sankcie stanovené pre protiprávne zasahovanie do systému a protiprávne zasahovanie do údajov spĺňajú aj špecifické požiadavky uvedené v článku 6 ods. 2 rámcového rozhodnutia. Situácia v súvislosti s povinnosťou zohľadňovať „priťažujúce okolnosti“ pri trestných činoch spáchaných v rámci zločineckej organizácie (článok 7) je rozmanitejšia. - ustanovenia oznámené Rakúskom jednoznačne nespĺňajú túto povinnosť vyplývajúcu z rámcového rozhodnutia; - dánske právo priamo nepoukazuje na zločinecké organizácie; - vo Fínsku sa v príslušných právnych predpisoch nepoukazuje na zločinecké organizácie; - Portugalsko musí urobiť určité zmeny v svojich právne predpisy, aby úplne spĺňali požiadavky rámcového rozhodnutia. Ďalšie členské štáty ( Bulharsko, Taliansko, Lotyšsko a Švédsko ) nemajú v ustanoveniach oznámených Komisii žiadne odkazy na kritérium „zločineckých organizácií“. Oznámené texty však dokazujú, že povinnosť uplatňovať prísnejšie sankcie za trestné činy v rámci zločineckých organizácií je už vo vnútroštátnych ustanoveniach Bulharska, Talianska a Lotyšska plne pokrytá – hoci len nepriamo. V týchto členských štátoch ustanovenia platné pre všetky prípady uvedených trestných činov stanovujú prísnejšie minimálne tresty podľa článku 7 rámcového rozhodnutia. Švédska vláda tvrdí, že trestné činy spáchané v rámci zločineckých organizácií sú podľa švédskeho práva plne pokryté ustanoveniami o priťažujúcich okolnostiach „závažných trestných činov“, a poskytla ich podrobné vysvetlenie. Komisia sa preto domnieva, že všetkých 20 členských štátov správne implementovalo článok 6 a že z nich 16 členských štátov splnilo povinnosti vplývajúce z článku 7 rámcového rozhodnutia. 2.8. Zodpovednosť právnických osôb a sankcie pre právnické osoby (články 8 a 9) Komisia sa domnieva, že 16 z 20 členských štátov jednoznačne prijalo opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa právnické osoby považovali za trestne zodpovedné za trestné činy uvedené v článkoch 2, 3, 4 a 5 za podmienok uvedených v článku 8 ods. 1. Česká republika[10], Lotyšsko a Luxembursko[11] nesplnili svoju povinnosť oznámiť Komisii všetky takéto právne predpisy. Estónsko tvrdí, že jeho právne predpisy o občianskej zodpovednosti pokrývajú všetky prípady uvedené v článku 8 ods. 1, ale nepredložilo Komisii žiadne podrobné informácie o týchto právnych predpisoch. Neexistuje žiadna povinnosť týkajúca sa charakteru príslušnej trestnej zodpovednosti a ak sú vnútroštátne predpisy o správnej a občianskej zodpovednosti plne v súlade s článkom 8, môžu byť teoreticky postačujúce. Estónsko však nevysvetlilo, ako jeho právne predpisy o občianskej zodpovednosti pokrývajú povinnosti vyplývajúce z rámcového rozhodnutia. V článku 8 ods. 2 sa ustanovuje pre členské štáty povinnosť zabezpečiť, aby právnické osoby mohli byť trestne zodpovedné, ak nedostatočný dozor alebo kontrola vykonávané osobou uvedenou v odseku 1 umožnili spáchanie trestného činu v prospech tejto právnickej osoby osobou, ktorá podlieha jej právomoci. Komisia sa domnieva, že 10 z 20 členských štátov splnilo túto požiadavku. Okrem Českej republiky, Estónska, Lotyšska a Luxemburska , v prípade ktorých sa závery týkajúce sa článku 8 ods. 1 vzťahujú aj na článok 8 ods. 2, ani Dánsko, Fínsko, Francúzsko a Portugalsko nepredložili príslušné právne predpisy o trestnej zodpovednosti právnických osôb. Francúzsko uviedlo, že takáto trestná zodpovednosť vyplýva z právnych predpisov o občianskej zodpovednosti, ale neposkytlo žiadne vysvetlenie presného obsahu takejto zodpovednosti. Podľa článku 9 členské štáty prijmú aj opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby boli právnickej osobe trestne zodpovednej podľa článku 8 ods. 1 a článku 8 ods. 2 uložené účinné, primerané a odradzujúce sankcie. Všetkých 14 členských štátov, ktoré predložili opatrenia správne implementujúce článok 8 ods. 1, a 10 členských štátov, ktoré splnili svoje povinnosti vyplývajúce z článku 8 ods. 2, splnili aj tieto povinnosti. Komisia sa preto domnieva, že len 12 z 20 členských štátov dokázalo, že v plnej miere implementovali články 8 a 9 rámcového rozhodnutia. 2.9. Súdna právomoc (článok 10) Komisia sa domnieva, že 17 z 20 členských štátov splnilo svoju povinnosť založiť svoju súdnu právomoc, pokiaľ ide o trestné činy uvedené v článkoch 2, 3, 4 a 5 rámcového rozhodnutia (na základe špecifických kritérií stanovených v článku 10). Hoci existencia rozličných metód prijímania zákonov v otázkach súdnej právomoci v jednotlivých členských štátoch sťažuje porovnávanie, Komisia zistila, že tento článok sa implementoval správne. Lotyšsko a Portugalsko nesplnili svoju povinnosť informovať Komisiu o svojich vnútroštátnych predpisoch implementujúcich článok 10. Možnosť poskytnutú v odseku 5, ktorá členským štátom umožňuje rozhodnúť o neuplatňovaní alebo uplatňovaní len v osobitných prípadoch alebo za osobitných okolností pravidlá súdnej právomoci stanovené v odseku 1 písm. b) a odseku 1 písm. c) využilo a oznámilo Francúzsko (v prípade odseku 1 písm. b)) a Rakúsko, Fínsko, Nemecko, Maďarsko a Litva (pre odsek 1 písm. c)). Zdá sa, že aj Taliansko uplatnilo odsek 1 písm. b) a odsek 1 písm. c), a Estónsko a Rumunsko uplatnili odsek 1 písm. c), hoci to oficiálne nepotvrdili. Rakúsko informovalo Komisiu o tom, že stále zvažuje, či má ďalej využívať túto možnosť. Komisia sa preto domnieva, že článok správne implementovalo 17 z 20 členských štátov. 2.10. Výmena informácií (článok 11) Členské štáty sú povinné zabezpečiť využívanie existujúcej siete operačných kontaktných miest, ktoré sú dostupné 24 hodín denne a sedem dní v týždni. Komisia nedostala žiadne informácie, ktorej by jej umožnili posúdiť, či je táto podmienka rámcového rozhodnutia splnená v Belgicku, Českej republike, Nemecku, Taliansku, Holandsku, Portugalsku a Slovinsku . V súvislosti s povinnosťou informovať generálny sekretariát Rady a Komisiu o určenom kontaktnom mieste (článok 11 ods. 2) Komisia nedostala žiadne jednoznačné oznámenie od Rakúska, Bulharska, Talianska a Portugalska . Komisia sa preto domnieva, že len 11 z 20 členských štátov dokázalo, že v plnej miere splnili všetky povinnosti stanovené v článku 11. 3. ZÁVERY 3.1. Úroveň implementácie Táto správa poskytuje prvé nahliadnutie na implementáciu rámcového rozhodnutia členskými štátmi. Potvrdzuje veľkú rozmanitosť spôsobov, akými členské štáty implementovali trestnoprávne predpisy, a výsledné problémy s úplným posúdením vnútroštátnych právnych predpisov bez toho, aby sa vedelo, ako sa uplatňujú v praxi. Komisia upozorňuje na to, že rámcové rozhodnutie sa v členských štátoch ešte stále implementuje. Výrazný pokrok dosiahlo prakticky všetkých 20 členských štátov posudzovaných v tejto správe, kde sa zistilo, že úroveň implementácie je relatívne dobrá. Značné znepokojenie vzbudzuje v Komisii sedem členských štátov, ktoré doteraz neoznámili žiadne implementačné opatrenia. Komisia vyzýva členské štáty, ktoré doteraz neimplementovali rámcové rozhodnutie vo svojich vnútroštátnych ustanoveniach, aby čo najskôr napravili túto situáciu. Komisia ďalej vyzýva členské štáty, aby znovu dôkladne zvážili svoje právne predpisy s cieľom zintenzívniť úsilie namierené proti útokom na informačné systémy. 3.2. Budúci vývoj Od prijatia rámcového rozhodnutia došlo k nedávnym útokom v celej Európe, čo ešte viac zdôraznilo viacero nových hrozieb, predovšetkým vznik masívnych simultánnych útokov na informačné systémy a zvýšené zločinné využívanie tzv. botnetov[12]. Tieto útoky neboli stredobodom pozornosti v čase prijatia rámcového rozhodnutia. Vzhľadom na tento vývoj Komisia zváži možnosť prijať opatrenia s cieľom nájsť lepšie spôsoby reakcie na hrozby, ktoré predstavujú botnety. Tieto opatrenia sa môžu týkať osobitného trestného stíhania určitých činností, ktoré uľahčujú zločinné používanie botnetov, so sprísnením minimálnych trestov za trestné činy páchané vo forme masívnych a mimoriadne nebezpečných útokov na informačné systémy. Komisia ďalej zvažuje možnosť prijatia opatrení na podporu účinného a včasného využívania kontaktných miest uvedených v článku 11, ktoré sú dostupné 24 hodín denne a sedem dní v týždni. Závažné incidenty v roku 2007 zdôraznili potrebu rýchlych spoločných opatrení – neraz spolu so súkromnými operátormi – na medzinárodnej úrovni s cieľom potlačiť masívne útoky na informačné systémy. V snahe podporiť lepšiu koordináciu a zhodu v rámci takéhoto systému včasnej reakcie by členské štáty mali naďalej zvažovať, či by sa nemali využívať rovnaké kontaktné miesta ako sú kontaktné miesta v sieťach Rady Európy/G8[13]. Komisia zváži najmä možnosť stanovenia usmernení EÚ o využívaní rozličných medzinárodných sietí pre otázky trestnej činnosti páchanej prostredníctvom moderných technológií. [1] Ú. v. EÚ L 69, 16.3.2005, s. 67. [2] Odôvodnenie 1. [3] http://conventions.coe.int/Treaty/en/Treaties/Html/185.htm. [4] 8. a 9. november 2007, pozri http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressdata/en/jha/97023.pdf [5] Poľské oznámenie, ktoré bolo predložené neskoro, dňa 1. júla 2008, síce nemožno zohľadniť vzhľadom na presne stanovený termín dodania, vezme sa však do úvahy neskôr, pri prijímaní opatrení nasledujúcich po uverejnení tejto správy. [6] Ako sa zdôrazňuje v oznámení iných členských štátov Komisii. [7] Česká vláda uviedla, že od tejto požiadavky sa upustí po prijatí nového trestného poriadku. [8] Česká vláda uviedla, že od tejto požiadavky sa upustí po prijatí nového trestného poriadku.. [9] Treba poznamenať, že Rakúsko zrejme spochybňuje, či sú jeho vlastné sankcie za protiprávne zasahovanie do systémov dostatočne odradzujúce. [10] Česká vláda uviedla, že v tejto súvislosti sú v Českej republike zavedené určité právne predpisy týkajúce sa občianskej zodpovednosti, ale neposlala text týchto právnych predpisov ani neoznámila ich obsah. [11] Návrh právnych predpisov týkajúcich sa tejto povinnosti bol predložený luxemburskému parlamentu v roku 2007, ale Komisia nie je informovaná o tom, či bol prijatý. [12] Pojem „botnet“ označuje skupinu napadnutých počítačov, na ktorých sú spustené programy podľa jednotného príkazu. [13] Článok 35 dohovoru.