Návrh ROZHODNUTIE RADY ktorým sa členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami Viedenského dohovoru z 21. mája 1963 o občianskoprávnej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou („viedenský dohovor“), oprávňujú ratifikovať protokol, ktorým sa tento dohovor mení a dopĺňa, alebo k nemu pristúpiť v záujme Európskej únie /* COM/2012/0550 final - 2012/0262 (NLE) */





DÔVODOVÁ SPRÁVA 1. KONTEXT NÁVRHU 1.1. Cieľ návrhu V súčasnosti sa medzinárodný režim zodpovednosti za jadrovú bezpečnosť riadi predovšetkým dvomi nástrojmi: viedenským dohovorom v znení zmien a doplnení protokolu z roku 1997 a Parížskym dohovorom o zodpovednosti tretích strán v oblasti jadrovej energie z roku 1960, ktorý bol zmenený a doplnený niekoľkými protokolmi a dodatok k nemu tvorí Bruselský dohovor z 31. januára 1963 (ďalej len „bruselský dohovor“). Oba dohovory sú v zásade podobné. Niektoré členské štáty EÚ sú však zmluvnými stranami parížskeho dohovoru, iné viedenského dohovoru. Články 12 a 14 protokolu z roku 1997 obsahujú ustanovenia o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach súvisiacich s uplatňovaním viedenského dohovoru. Tieto pravidlá majú vplyv na ustanovenia, ktoré obsahujú právne predpisy Európskej únie, a to najmä nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach. Preto uvedené ustanovenia protokolu z roku 1997 patria do výhradnej právomoci Únie. Pokiaľ ide o uvedené ustanovenia, členské štáty sa preto nemôžu stať zmluvnými stranami protokolu z roku 1997. Podobná situácia nastala v súvislosti s protokolom z 12. februára 2004, ktorým sa zmenil a doplnil parížsky dohovor, keď Rada prijala rozhodnutia oprávňujúce príslušné členské štáty na podpis a ratifikáciu protokolu alebo pristúpenie k nemu v záujme Únie. Aj v tomto prípade sa navrhuje podobné riešenie. Komisia navrhuje, aby Rada oprávnila členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami dohovoru z 21. mája 1963 o občianskoprávnej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou („viedenský dohovor“), čiže Bulharsko, Českú republiku, Estónsko, Maďarsko, Litvu, Poľsko (ex post) a Slovensko, aby v záujme Európskej únie ratifikovali alebo uzavreli protokol[1] prijatý 12. septembra 1997 pod záštitou Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu, ktorým sa mení a dopĺňa dohovor. Napokon, hoci by bolo vhodnejšie používať v celej Európskej únii jediný systém zodpovednosti za jadrovú bezpečnosť, vzhľadom na vzájomnú zlučiteľnosť systémov ustanovených vo viedenskom a v parížskom dohovore, je možná určitá flexibilita. 1.2. Protokol, ktorým sa mení a dopĺňa Viedenský dohovor o občianskej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou z roku 1963 Prijatím viedenského dohovoru sa mala poskytnúť primeraná a spravodlivá náhrada obetiam poškodeným jadrovými haváriami. Vytvára špeciálny systém občianskoprávnej zodpovednosti v oblasti jadrovej energie postavený na týchto základných zásadách: a) „absolútna“ zodpovednosť, čiže zodpovednosť za chyby bez zavinenia; b) výhradná zodpovednosť prevádzkovateľa jadrového zariadenia; c) obmedzenie zodpovednosti do určitej sumy a/alebo obmedzenie zodpovednosti do výšky poistného krytia alebo inej finančnej zábezpeky; d) časové obmedzenie zodpovednosti. Protokol z roku 1997 Viedenský dohovor bol zmenený a doplnený protokolom z roku 1997 (ktorý nadobudol platnosť 4. októbra 2003) s cieľom zlepšiť systém náhrad za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou. Protokol z roku 1997 okrem iného obsahuje nové vymedzenie škody spôsobenej jadrovou udalosťou (teraz už zahŕňa aj koncepciu škody na životnom prostredí a preventívnych opatrení), rozširuje geografické pokrytie viedenského dohovoru, predlžuje obdobie, počas ktorého možno podať žalobu za stratu života alebo úraz, a výrazne zvyšuje minimálnu náhradu. Okrem toho obsahuje nové ustanovenia o právomoci, ktoré sa prejavujú v prípadoch, že k jadrovej havárii dôjde počas prepravy jadrového materiálu do alebo zo zariadenia nachádzajúceho sa na území štátu, ktorý je zmluvnou stranou viedenského dohovoru. V zmysle článku 19 ods. 1 protokolu z roku 1997, štát, ktorý je zmluvnou stranou protokolu, ale nie je zmluvnou stranou viedenského dohovoru z roku 1963, je viazaný ustanoveniami dohovoru v znení zmien a doplnení protokolu vo vzťahu k ostatným štátom, ktoré sú zmluvnými stranami protokolu, a bude viazaný viedenským dohovorom z roku 1963 vo vzťahu k štátom, ktoré sú zmluvnými stranami len dohovoru, pokiaľ v čase uloženia listín o ratifikácii, prijatí, schválení alebo pristúpení nevyjadrí iný úmysel. Spoločný protokol z roku 1988 Dňa 21. septembra 1988 bol na konferencii o vzťahu medzi parížskym dohovorom a viedenským dohovorom prijatý spoločný protokol vzťahujúci sa na uplatňovanie viedenského dohovoru a parížskeho dohovoru (spoločný protokol z roku 1988), keďže parížsky dohovor, bruselský dohovor a viedenský dohovor sa riadia rovnakými zásadami. Prvoradým cieľom bolo skoordinovať uplatňovanie dohovorov. V spoločnom protokole z roku 1988 dochádza k prepojeniu týchto dvoch dohovorov dvoma hlavnými spôsobmi. Po prvé, poskytuje obojstranné rozšírenie zodpovednosti prevádzkovateľa v zmysle parížskeho a viedenského systému (článok II). Preto v prípade jadrovej udalosti, za ktorú zodpovedá prevádzkovateľ v zmysle viedenského dohovoru, ako aj spoločného protokolu, bude prevádzkovateľ v súlade s viedenským dohovorom zodpovedný za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou nielen na území zmluvných strán dohovoru, ale aj na území zmluvných strán parížskeho dohovoru a spoločného protokolu. Podobne, ak dôjde k udalosti, za ktorú je zodpovedný prevádzkovateľ v zmysle parížskeho dohovoru a spoločného protokolu, bude sa uplatňovať reciprocita. Po druhé, cieľom spoločného protokolu z roku 1988 je eliminovať možné konflikty spôsobené súčasným uplatňovaním oboch dohovorov (článok III), najmä pokiaľ ide o prípady prepravy. Spoločný protokol z roku 1988 podpísalo päť členských štátov a po ratifikácii, pristúpení, schválení a lebo prijatí vstúpil do platnosti pre 17 ďalších štátov. 2. VÝSLEDKY KONZULTÁCIÍ SO ZAINTERESOVANÝMI STRANAMI A POSÚDENÍ VPLYVU Zmeny a doplnenia viedenského dohovoru obsahujú prvky v prospech možných obetí jadrových havárií, t. j. zvýšenie súm, do výšky ktorých je prevádzkovateľ zodpovedný, a širšie vymedzenie škody spôsobenej jadrovou udalosťou. Preto v súlade so závermi štúdie, ktorá bola uverejnená v roku 2009, a seminára o zodpovednosti za jadrovú bezpečnosť, ktorý sa uskutočnil v júni 2010[2], sa po konzultácii so zainteresovanými subjektmi konštatuje, že žiadna iniciatíva v oblasti zodpovednosti za jadrovú bezpečnosť nesmie brániť pristúpeniu členských štátov k akémukoľvek medzinárodnému dohovoru, ktorý zlepšuje situáciu potenciálnych obetí v Európskej únii. Pridruženie k protokolu z roku 1997 je preto prínosom k zlepšovaniu odškodňovania obetí v celej Európskej únii. 3. PRÁVNE PRVKY NÁVRHU 3.1. Dotknuté členské štáty Viedenský dohovor ratifikovalo alebo k nemu pristúpilo týchto deväť členských štátov Európskej únie: Bulharsko, Česká republika, Estónsko, Lotyšsko, Litva, Maďarsko, Poľsko, Rumunsko a Slovensko. Spojené kráľovstvo a Španielsko dohovor podpísali, ale neratifikovali (tieto dve krajiny sa stali zmluvnými stranami parížskeho dohovoru). Dohovor sa prestal uplatňovať v Slovinsku. Protokol z roku 1977 podpísali Česká republika, Maďarsko, Litva a Taliansko (Taliansko je zmluvnou stranou parížskeho dohovoru). Protokol ratifikovali Rumunsko a Lotyšsko (pred pristúpením k EÚ) a Poľsko (po pristúpení k EÚ). Rozhodnutie Rady by preto malo byť určené členským štátom, ktoré sú zmluvnými stranami viedenského dohovoru, t. j. Bulharsku, Českej republike, Estónsku, Maďarsku, Litve, Poľsku (ex post) a Slovensku. Vzhľadom na to, že Taliansko, Spojené kráľovstvo a Španielsko sú signatármi viedenského dohovoru a zároveň zmluvnými stranami parížskeho dohovoru, ktorý ustanovuje podobný systém zodpovednosti za jadrovú bezpečnosť, rozhodnutie Rady by sa na tieto krajiny nemalo vzťahovať. 3.2. Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000[3] ustanovuje pravidlá týkajúce sa súdnej právomoci a uznávania a výkonu rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach. Nariadenie zaväzuje všetky členské štáty (na Dánsko sa vzťahujú osobitné dojednania). Pravidlá týkajúce sa právomoci, ako sú ustanovené v nariadení Rady (ES) č. 44/2001, sa uplatňujú v prípade, že žalovaný má bydlisko v jednom z členských štátov, ktoré sú viazané týmto nariadením. Žalované osoby, ktoré nemajú bydlisko v členskom štáte, môžu byť predvolané pred súd v každom členskom štáte, a to v súlade s pravidlami týkajúcimi sa právomoci daného štátu v závislosti od článkov 22 (výlučná právomoc) a 23 (voľba právomoci). Právomoc v prvom rade závisí od miesta bydliska žalovaného. Okrem toho vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu, možno osobu s bydliskom v členskom štáte žalovať v tom členskom štáte, kde došlo alebo by mohlo dôjsť k udalosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody. V judikatúre súdneho dvora sa miesto, na ktorom došlo k udalosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody, chápe ako miesto činu, ktorý viedol k takejto udalosti, alebo miesto, na ktorom došlo k vzniku škody. V záležitostiach, ktoré sa týkajú poistenia, možno žalovať poisťovateľa s bydliskom v členskom štáte a) na súdoch členského štátu, v ktorom má bydlisko poisťovateľ, alebo b) v členskom štáte, v ktorom má bydlisko žalobca, ak žalobu podal poistník, poistený alebo oprávnený z poistenia, alebo c) ak ide o spolupoisťovateľa, na súdoch členského štátu, v ktorom sa vedie konanie proti hlavnému poisťovateľovi. Pokiaľ ide o poistenie zodpovednosti, možno poisťovateľa okrem toho žalovať na súdoch podľa miesta, kde došlo k poistnej udalosti, a zároveň možno poisťovateľa pribrať do konania, ktoré začal poškodený proti poistenému, ak to pripúšťa právo zmluvného štátu, ktorého súd koná. V nariadení Rady (ES) č. 44/2001 sa stanovuje, že rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania. Povoľujú sa však určité dôvody, pre ktoré možno rozsudok neuznať, aby sa zohľadnili aspekty verejného poriadku, rešpektovali práva na obhajobu a skutočnosť, že niektoré rozsudky sú nezlučiteľné. 3.3. Kompetencie Únie vo vzťahu k protokolu z roku 1997 Zodpovednosť tretích strán za jadrovú bezpečnosť neupravuje žiadny právny predpis Únie. Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) vylučuje zodpovednosť za jadrovú bezpečnosť z rozsahu svojej pôsobnosti. Protokol z roku 1997 však obsahuje ustanovenia, ktoré majú vplyv na nariadenie Rady (ES) č. 44/2001. V protiklade k viacerým skutočnostiam, na ktorých bola založená právomoc v zmysle uvedeného nariadenia, sa v článku XI viedenského dohovoru, v znení a doplnení protokolu z roku 1997, ustanovuje všeobecné pravidlo, že výlučnú právomoc budú mať súdy zmluvného štátu, na ktorého území došlo k jadrovej udalosti. V článku XI viedenského dohovoru sa súdom zmluvného štátu, na ktorého území došlo k jadrovej udalosti, prideľuje predovšetkým výlučná právomoc v oblasti nárokov na náhradu škody spôsobenej jadrovou udalosťou. Ak k udalosti došlo mimo územia zmluvných strán alebo ak miesto udalosti nemožno presne určiť, príslušnými sú súdy štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie zodpovedného prevádzkovateľa. V protokole z roku 1997 sa okrem toho ustanovuje výlučná právomoc súdov pobrežného zmluvného štátu v prípade jadrových udalostí, ku ktorým dôjde v jeho výlučnej ekonomickej zóne. Táto právomoc sa udeľuje pod podmienkou, že depozitárovi sa oznámi zóna predtým, ako dôjde k jadrovej udalosti. Pokiaľ ide o pravidlá uznávania a výkonu rozsudkov, v zmysle článku XII viedenského dohovoru v znení protokolu z roku 1997 sa na každý rozsudok príslušného súdu, ktorý už nie je predmetom bežných opravných prostriedkov, vzťahujú osobitné ustanovenia o uznávaní a výkone rozsudkov. S určitými výnimkami[4] sa v článku XII ustanovuje, že rozsudok musia uznať na území všetkých zmluvných štátov a je vykonateľný rovnako ako rozsudok vnútroštátneho súdu. Skutkovú podstatu prípadu nikdy nemožno znova zvažovať. Európska únia má výlučnú právomoc v oblasti ustanovení o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov, ktoré sú súčasťou protokolu z roku 1997, pretože podľa vymedzenia judikatúry ESD[5] majú tieto ustanovenia vplyv na zodpovedajúce pravidlá ustanovené v nariadení Rady (ES) č. 44/2001. Preto členské štáty prišli o právo odchýliť sa od týchto pravidiel alebo rozšíriť zmluvné povinnosti, ktoré majú vplyv na tieto pravidlá, na nečlenské krajiny. 3.4. Oprávnenie členských štátov Na druhej strane viedenský dohovor a protokol z roku 1997 neobsahujú žiadnu doložku o regionálnej hospodárskej organizácii, ktorá by Európskej únii umožňovala stať sa zmluvnou stranou protokolu. Z tohto dôvodu Európska únia nie je v postavení stať sa zmluvnou stranou protokolu z roku 1997. Keďže protokol z roku 1997 zlepšuje ochranu obetí v prípade jadrových udalostí, je pre Európsku úniu a jej členské štáty zvlášť dôležitý. Preto je výnimočne opodstatnené, aby Únia vykonávala svoje právomoci prostredníctvom členských štátov, ktoré sú zmluvnými stranami viedenského dohovoru. Odhliadnuc od tých členských štátov, ktoré už sú zmluvnými stranami zmeneného a doplneného parížskeho dohovoru, však päť členských štátov Európskej únie, teda Rakúsko, Írsko, Luxembursko, Malta a Cyprus, nie sú zmluvnými stranami zmeneného a doplneného parížskeho dohovoru ani viedenského dohovoru z roku 1963. Z tohto dôvodu sa považuje za objektívne zdôvodnené výnimočne povoliť týmto piatim členským štátom, aby sa nestali zmluvnými stranami protokolu z roku 1997, a preto pokračovali v uplatňovaní nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 v oblasti, ktorú pokrýva viedenský dohovor a protokol z roku 1997. Tento rozdiel v uplatňovaní pravidiel týkajúcich sa súdnej právomoci v Európskej únii je opodstatnený, keďže: – protokolom z roku 1997 sa mení a dopĺňa dohovor, ktorého zmluvné strany nezahŕňajú týchto päť členských štátov, – nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 nemá vplyv na dohovory, ktorých zmluvnými stranami sú členské štáty. Preto by mali protokol z roku 1997 v záujme Európskej únie ratifikovať alebo k nemu pristúpiť len tie členské štáty, ktoré sú v súčasnosti zmluvnými stranami viedenského dohovoru. Poľsko ratifikovalo protokol z roku 1997 po pristúpení k EÚ. Preto by malo byť toto rozhodnutie určené Poľsku ex post. Lotyšsko a Rumunsko protokol z roku 1997 ratifikovali a podpísali už pred pristúpením k Európskej únii. Z týchto dôvodov Komisia odporúča, aby EP a Rada prijali rozhodnutie, ktoré oprávni členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami viedenského dohovoru, ratifikovať v záujme Európskej únie protokol z roku 1997 alebo k nemu pristúpiť. 3.5. Výhrada z pravidiel týkajúcich sa právomoci a uznávania a výkonu rozsudkov Pokiaľ ide o pravidlá uznávania a výkonu rozsudkov ustanovené v článku XII, zmenenom a doplnenom článkom 14 protokolu z roku 1997, je potrebné zabezpečiť nepretržité uplatňovanie príslušných pravidiel ustanovených v nariadení č. 44/2001, ktoré sa rozšírilo na Dánsko Dohodou medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach[6], alebo v Luganskom dohovore o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach z 30. októbra 2007[7]. Takýmto obmedzením uplatňovania článku XII viedenského dohovoru by sa v Únii zabezpečila jednota v oblasti súdnictva a voľný obeh rozsudkov v rámci EÚ bez negatívneho vplyvu na účinné uplatňovanie dohovoru v znení zmien a doplnení protokolu, ako aj bez zásadných dôsledkov pre zmluvné strany mimo EÚ. Protokol z roku 1997 sa nevyjadruje k otázke prípustných výhrad. V zmysle článku 19 viedenského dohovoru z roku 1969 o zmluvnom práve by bola výhrada prípustná, keby bola zlučiteľná s „predmetom a účelom“ dohovoru, ako je to v tomto prípade. Preto možno uzavrieť, že pri pristupovaní k protokolu z roku 1997 musia členské štáty zabezpečiť uplatňovanie príslušných pravidiel EÚ týkajúcich sa uznávania a výkonu rozsudkov, ktoré vyhlásil súd iného členského štátu (vrátane Dánska) alebo nečlenského štátu viazaného luganským dohovorom. 2012/0262 (NLE) Návrh ROZHODNUTIE RADY ktorým sa členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami Viedenského dohovoru z 21. mája 1963 o občianskoprávnej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou („viedenský dohovor“), oprávňujú ratifikovať protokol, ktorým sa tento dohovor mení a dopĺňa, alebo k nemu pristúpiť v záujme Európskej únie RADA EURÓPSKEJ ÚNIE, so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie, a najmä na jej článok 81 ods. 2 v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a), so zreteľom na návrh Európskej komisie, so zreteľom na súhlas Európskeho parlamentu, keďže: (1) Protokol z 12. septembra 1997, ktorým sa mení a dopĺňa Viedenský dohovor z 21. mája 1963 o občianskoprávnej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou („viedenský dohovor“), bol predmetom rokovaní s cieľom zlepšiť náhradu škody obetiam, ktorým vznikla škoda v dôsledku jadrových udalostí. (2) Európska únia má výlučnú právomoc so zreteľom na konsolidované články XI a XII viedenského dohovoru do tej miery, do akej tieto ustanovenia majú vplyv na pravidlá ustanovené v nariadení Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach[8]. Členské štáty si ponechávajú právomoc v oblastiach upravených v protokole z roku 1997, ktoré nemajú vplyv na právne predpisy Európskej únie. Vzhľadom na predmet a cieľ protokolu z roku 1997, prijatie ustanovení protokolu, ktoré patria do súdnej právomoci Európskej únie, nemožno oddeliť od ustanovení, ktoré patria do právomoci členských štátov. (3) Protokol z roku 1997 je zvlášť dôležitý pre záujmy Európskej únie a jej členských štátov, pretože zlepšuje náhradu škody obetiam, ktorým vznikla v dôsledku jadrovej udalosti. (4) K viedenskému dohovoru a jeho protokolu z roku 1997 sa nemôžu pripojiť regionálne organizácie. Z tohto dôvodu Európska únia nie je v postavení protokol podpísať ani ratifikovať. Z týchto okolností môžu členské štáty vo výnimočných prípadoch ratifikovať alebo uzavrieť protokol z roku 1997 v záujme Európskej únie. (5) Päť členských štátov Európskej únie, a to Rakúsko, Írsko, Luxembursko, Cyprus a Malta, však nie sú zmluvnými stranami viedenského dohovoru. Keďže protokolom z roku 1997 sa mení a dopĺňa viedenský dohovor a nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 oprávňuje členské štáty viazané týmto dohovorom, aby pokračovali v uplatňovaní pravidiel týkajúcich sa právomoci, ktoré sú v ňom ustanovené, je objektívne zdôvodnené, že toto rozhodnutie by malo byť určené len tým členským štátom, ktoré sú zmluvnými stranami viedenského dohovoru, a týmto piatim členským štátom by sa malo výnimočne povoliť, aby sa nestali zmluvnými stranami protokolu z roku 1997. (6) Členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami viedenského dohovoru, by preto mali ratifikovať alebo uzavrieť protokol z roku 1997 v záujme Európskej únie, pokiaľ splnia podmienky ustanovené v tomto rozhodnutí. Toto rozhodnutie je určené Poľsku ex post vzhľadom na to, že protokol ratifikovalo v roku 2010. (7) Preto pokiaľ ide o Európsku úniu, ustanovenia protokolu z roku 1997 budú uplatňovať len tie členské štáty, ktoré sú v súčasnosti zmluvnými stranami viedenského dohovoru. (8) Členské štáty by mali v primeranej lehote ukončiť postupy ratifikácie alebo pristúpenia k protokolu z roku 1997 v záujme EÚ. Členské štáty by si mali vymieňať informácie o stave svojich procesov ratifikácie alebo pristúpenia kvôli príprave uloženia svojich písomných dokumentov o ratifikácii alebo pristúpení k protokolu z roku 1997. (9) Pokiaľ ide o pravidlá uznávania a výkonu rozsudkov ustanovené v článku XII viedenského dohovoru, zmeneného a doplneného článkom 14 protokolu z roku 1997, nemali by mať prednosť pred príslušnými pravidlami ustanovenými v nariadení (ES) č. 44/2001, ktoré sa rozšírilo na Dánsko Dohodou medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, alebo v Luganskom dohovore o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach z 30. októbra 2007. Preto musia členské štáty pri ratifikácii alebo pristupovaní k protokolu z roku 1997 podať vyhlásenie s cieľom zabezpečiť pokračovanie v uplatňovaní príslušných pravidiel EÚ. (10) V súlade s článkami 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska, ktorý je pripojený k Zmluve o Európskej únii a Zmluve o fungovaní Európskej únie, sa Dánsko nezúčastňuje na prijímaní tohto rozhodnutia a nie je ním viazané, ani nepodlieha jeho uplatňovaniu, PRIJALA TOTO ROZHODNUTIE: Článok 1 1. Bez toho, aby boli dotknuté právomoci Európskej únie, členské štáty, ktoré sú v súčasnosti zmluvnými stranami viedenského dohovoru z 21. mája 1963 o občianskoprávnej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou, ratifikujú protokol z roku 1997 alebo k nemu pristúpia v záujme Európskej únie. 2. Text protokolu z roku 1997 tvorí prílohu k tomuto rozhodnutiu. 3. V tomto rozhodnutí „členský štát“ predstavuje každý členský štát, ktorý je v súčasnosti zmluvnou stranou viedenského dohovoru. Článok 2 1. Členské štáty podniknú všetky potrebné kroky vedúce k uloženiu listín o ratifikácii alebo pristúpení k protokolu z roku 1997 u generálneho riaditeľa Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu, a to v rovnakom čase a primeranej lehote, podľa možnosti do 31. decembra 2014. 2. Členské štáty budú do […] informovať Radu a Komisiu o možnom termíne uzavretia ich postupov ratifikácie alebo pristúpenia. 3. Členské štáty sa budú snažiť o výmenu informácií o stave ich postupov ratifikácie alebo pristúpenia. Článok 3 Pri ratifikácii alebo pristúpení k protokolu z roku 1997 členské štáty vydajú toto vyhlásenie: „Rozsudky v záležitostiach upravovaných protokolom z roku 1997, ktoré vydá súd členského štátu EÚ, ktorý je zmluvnou stranou protokolu, sa uznávajú a vykonávajú v ktoromkoľvek inom členskom štáte EÚ, ktorý je zmluvnou stranou protokolu, a to v súlade s príslušnými pravidlami Európskej únie v danej oblasti. Rozsudky v záležitostiach upravovaných protokolom z roku 1997, ktoré vydá súd Dánskeho kráľovstva, sa uznávajú a vykonávajú v ktoromkoľvek inom členskom štáte EÚ, ktorý je zmluvnou stranou protokolu, a to v súlade s Dohodou medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach. Rozsudky v záležitostiach upravovaných protokolom z roku 1997, ktoré vydá súd nečlenského štátu EÚ, ktorý je viazaný Luganským dohovorom o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach z 30. októbra 2007 sa uznávajú a vykonávajú v ktoromkoľvek inom členskom štáte EÚ, ktorý je zmluvnou stranou protokolu, a to v súlade s uvedeným dohovorom.“ Článok 4 Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť dňom po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie. Článok 5 Toto rozhodnutie je určené členským štátom v súlade so zmluvami. V Bruseli Za Radu predseda PRÍLOHA Protokol, ktorým sa mení a dopĺňa Viedenský dohovor o občianskej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou z roku 1963 ZMLUVNÉ ŠTÁTY TOHTO PROTOKOLU, VZHĽADOM NA TO, že je žiaduce zmeniť a doplniť Viedenský dohovor z 21. mája 1963 o občianskoprávnej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou, rozšíriť jeho pôsobnosť, zvýšiť sumu, do akej je prevádzkovateľ jadrového zariadenia zodpovedný, a podporiť prostriedky na zabezpečenie primeraného a spravodlivého odškodnenia, SA DOHODLI TAKTO: Článok 1 Dohovorom, ktorého ustanovenia sa menia a dopĺňajú týmto protokolom, je Viedenský dohovor z roku 1963 o občianskoprávnej zodpovednosti za škody spôsobené jadrovou udalosťou, ďalej len „viedenský dohovor z roku 1963“. Článok 2 Článok I viedenského dohovoru z roku 1963 sa mení a dopĺňa takto: 1. Odsek 1 j) sa mení a dopĺňa takto: (a) slovo „a“ na konci pododseku ii) sa vypúšťa a vkladá sa na koniec pododseku iii); (b) dopĺňa sa tento nový pododsek iv): iv) také ďalšie zariadenia, v ktorých sa nachádza jadrové palivo alebo rádioaktívne produkty alebo odpad, podľa toho, ako to z času načas stanoví rada guvernérov Medzinárodnej agentúry pre atómovú energie; 2. Odsek 1 k) sa nahrádza takto: k) „Jadrová škoda“ predstavuje: i) stratu života alebo úraz; ii) stratu alebo poškodenie majetku a každú z nasledovných škôd v rozsahu určenom právnymi predpismi, ktorými sa riadi príslušný súd; iii) hospodársku stratu vyplývajúcu zo straty alebo škody, na ktorú sa odvoláva pododsek i) alebo ii), pokiaľ nie je zahrnutá do týchto pododsekov, ak ju utrpela osoba oprávnená požadovať náhradu tejto straty alebo škody; iv) náklady opatrení na obnovenie poškodeného životného prostredia, pokiaľ nie je poškodenie bezvýznamné, ak také opatrenia prijímajú alebo sa budú prijímať a ak nie sú zahrnuté v pododseku ii); v) stratu príjmu z priameho ekonomického záujmu na akomkoľvek využívaní životného prostredia, spôsobenú významným poškodením tohto životného prostredia, ktorá zatiaľ nie je zahrnutá v pododseku ii); vi) náklady na preventívne opatrenia a ďalšiu stratu alebo škodu spôsobenú týmito opatreniami; vii) akúkoľvek inú ekonomickú stratu ako stratu spôsobenú poškodením životného prostredia, ak to povoľujú všeobecné právne predpisy o občianskoprávnej zodpovednosti, ktorými sa riadi príslušný súd; v prípade pododsekov i) až v) a vii) v miere, v akej strata alebo škoda vznikne alebo vyplynie z ionizujúceho žiarenia vyžarovaného z akéhokoľvek zdroja žiarenia vo vnútri jadrového zariadenia alebo vyžarovaného z jadrového paliva alebo rádioaktívnych výrobkov alebo odpadu alebo z jadrových látok prichádzajúcich z jadrového zariadenia, pochádzajúcich z neho alebo doň zaslaných, či už vznikli z rádioaktívnych vlastností tejto látky alebo z kombinácie rádioaktívnych vlastností s toxickými, výbušnými alebo inými nebezpečnými vlastnosťami tejto látky. 3. Odsek 1 l) sa nahrádza takto: l) „Jadrová udalosť“ predstavuje akýkoľvek výskyt alebo rad výskytov s rovnakým pôvodom, ktoré spôsobia jadrovú škodu alebo vážnu a bezprostrednú hrozbu vzniku takejto škody, ale to len z hľadiska preventívnych opatrení. 4. Za odsek 1 l) sa vkladajú tieto štyri nové odseky 1 m), 1 n), 1 o) a 1 p): m) „Opatrenia obnovy (opätovného navrátenia do pôvodného stavu)“ predstavujú akékoľvek rozumné opatrenia, ktoré boli odsúhlasené príslušnými orgánmi štátu, v ktorom boli opatrenia prijaté, a ktorých cieľom je navrátenie poškodených alebo zničených častí životného prostredia do pôvodného stavu alebo ich obnovenie, alebo – ak je to rozumné – vniesť rovnocenné náhrady týchto častí do životného prostredia. Právne predpisy štátu, ktorý utrpel jadrovú škodu, by mali určovať, kto je oprávnený prijať príslušné opatrenia. n) „„Preventívne opatrenia“ predstavujú akékoľvek primerané opatrenia prijaté danou osobou po výskyte jadrovej udalosti zamerané na zabránenie jadrovej škode alebo minimalizovanie škody uvedenej v pododsekoch k) zarážke i) až v) alebo vii). Tieto opatrenia musia schváliť príslušné orgány, ako to požadujú právne predpisy štátu, v ktorom boli tieto opatrenia prijaté. o) „Primerané opatrenia“ predstavujú opatrenia, ktoré sú v zmysle právnych predpisov, ktorými sa riadi príslušný súd, primerané a vyvážené so zreteľom na všetky okolnosti, ako napr.: i) druh a rozsah utrpenej škody alebo – v prípade preventívnych opatrení – pôvod a rozsah rizika takejto škody; ii) rozsah v akom sú tieto opatrenia účinné v čase, kedy sa prijímajú; ako aj iii) relevantné vedecké a technické expertízy. p) „Zvláštne právo čerpania“, ďalej len SDR, predstavuje zúčtovaciu jednotku Medzinárodného menového fondu, ktorú tento fond vymedzil a používa na svoje operácie a transakcie. 5. Odsek 2 sa nahrádza takto: 2. Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie môže v prípade, že mu to nízka miera rizika umožňuje, vylúčiť akékoľvek jadrové zariadenie alebo malé množstvá jadrového materiálu z uplatňovania tohto dohovoru, pod podmienkou, že: (a) pokiaľ ide o jadrové zariadenia, podmienky takéhoto vylúčenia stanovila rada guvernérov Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu a akékoľvek vylúčenie zo strany štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, tieto podmienky splní; ako aj (b) pokiaľ ide o malé množstvá jadrového materiálu, maximálne množstvá, ktoré možno vylúčiť, stanovila rada guvernérov Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu a akékoľvek vylúčenie zo strany štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, tieto maximálne množstvá dodrží. Podmienky vylúčenia jadrových zariadení a maximálne množstvá platné jadrového materiálu, ktoré možno vylúčiť, rada guvernérov pravidelne preskúma. Článok 3 Za článok I viedenského dohovoru z roku 1963 sa dopĺňajú dva nové články I A a I B: Článok I A 1. Tento dohovor sa uplatňuje na škodu spôsobenú jadrovou udalosťou, kdekoľvek vznikla. 2. Právne predpisy štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, môžu z uplatňovania tohto dohovoru vylúčiť škodu, ktorá vznikla: (c) na území štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou dohovoru; alebo (d) v akejkoľvek prímorskej zóne zriadenej štátom, ktorý nie je zmluvnou stranou dohovoru, v súlade s medzinárodným morským právom. 3. Vylúčenie podľa odseku 2 tohto článku sa môže uplatňovať len vo vzťahu k štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou dohovoru a v čase jadrovej udalosti: (e) má na svojom území alebo v akejkoľvek prímorskej zóne jadrové zariadenie, ktoré bolo zriadené v súlade s medzinárodným morským právom; a (f) neposkytuje rovnocenné recipročné výhody. 4. Akékoľvek vylúčenie podľa odseku 2 tohto článku nemá vplyv na práva, na ktoré sa odvoláva pododsek a) odseku 2 článku IX, a akékoľvek vylúčenie podľa odseku 2 b) tohto článku sa nerozšíri na škodu vzniknutú na palube alebo spôsobenú lodi alebo lietadlu. Článok I B Tento dohovor sa neuplatňuje na jadrové zariadenia, ktoré sa využívajú na iné ako mierové účely. Článok 4 Článok II viedenského dohovoru z roku 1963 sa mení a dopĺňa takto: 5. Na konci odseku 3 a) sa dopĺňa táto veta: 6. Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, môže sumu verejných finančných prostriedkov, ktoré sú k dispozícii na každú udalosť, obmedziť na rozdiel, ak nejaký existuje, medzi sumami ustanovenými v tomto článku a sumou ustanovenou podľa odseku 1 článku V. 7. Odsek 4 sa na konci dopĺňa takto: Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, môže sumu verejných finančných prostriedkov, ktoré sú k dispozícii, obmedziť tak, ako je to ustanovené v pododskeu a) odseku 3 tohto článku. 8. Odsek 6 sa nahrádza takto: 6. Nikto nezodpovedá za žiadnu stratu ani škodu, ktorá nie je škodou spôsobenou jadrovou udalosťou podľa pododseku k) odseku 1 článku I, ale ktorú bolo možné ako takú identifikovať podľa ustanovení uvedeného pododseku. Článok 5 Za prvú vetu článku III viedenského dohovoru sa dopĺňa tento text: Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, však môže túto povinnosť vylúčiť v súvislosti s dopravou, ktorá sa celá uskutoční v rámci jeho územia. Článok 6 Článok IV viedenského dohovoru z roku 1963 sa mení a dopĺňa takto: 9. Odsek 3 sa nahrádza takto: 3. Prevádzkovateľ nenesie žiadnu zodpovednosť v zmysle tohto dohovoru, ak dokáže, že škoda spôsobená jadrovou udalosťou je priamym dôsledkom ozbrojeného konfliktu, nepriateľskej akcie, občianskej vojny alebo povstania. 10. Odsek 5 sa nahrádza takto: 5. Prevádzkovateľ nenesie zodpovednosť v zmysle tohto dohovoru za tieto druhy škôd spôsobených jadrovou udalosťou: (g) škodu na jadrovom zariadení a akomkoľvek inom jadrovom zariadení vrátane jadrového zariadenia vo výstavbe, a to na mieste, kde sa zariadenie nachádza; ako aj (h) škodu na akomkoľvek majetku nachádzajúcom sa na rovnakom mieste, ktorý sa využíva alebo sa má využívať v spojení s takýmto zariadením. 11. Odsek 6 sa nahrádza takto: 6. Náhrada za jadrovú škodu spôsobenú na prepravných prostriedkoch, v ktorých sa v čase jadrovej udalosti nachádzal jadrový materiál, by nemala mať za následok zníženie zodpovednosti prevádzkovateľa s ohľadom na inú jadrovú škodu na sumu nižšiu ako buď 150 miliónov SDR alebo akúkoľvek vyššiu sumu stanovenú v právnych predpisoch zmluvnej strany alebo sumu stanovenú podľa pododseku c) odseku 1 článku V. 4. Odsek 7 sa nahrádza takto: 7. Nič v tomto dohovore neovplyvňuje zodpovednosť ktoréhokoľvek jednotlivca za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou, za ktorú podľa odsekov 3 alebo 5 tohto článku prevádzkovateľ nenesie zodpovednosť v zmysle tohto dohovoru a ktorú takýto jednotlivec spôsobil svojím konaním alebo nedbanlivosťou s úmyslom spôsobiť škodu. Článok 7 12. Článok V viedenského dohovoru z roku 1963 sa nahrádza takto: 1. Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, môže zodpovednosť prevádzkovateľa obmedziť v prípade ktorejkoľvek jadrovej udalosti, na: (i) sumu, ktorá nie je nižšia ako 300 miliónov SDR; alebo (j) sumu, ktorá nie je nižšia ako 150 miliónov SDR, pod podmienkou, že na úhradu presahujúcej sumy až do výšky 300 miliónov SDR uvoľní takýto štát verejné finančné prostriedky, aby poskytol náhradu za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou; alebo (k) na prechodnú sumu, ktorá nie je nižšia ako 100 miliónov SDR, a to počas obdobia maximálne 15 rokov odo dňa nadobudnutia platnosti tohto protokolu a v súvislosti s jadrovou udalosťou, ku ktorej došlo v tomto období. Sumu možno stanoviť na menej ako 100 miliónov SDR pod podmienkou, že takýto štát uvoľní verejné finančné prostriedky, aby poskytol náhradu za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou do výšky rozdielu medzi takouto nižšou sumou a sumou 100 miliónov SDR. 13. Bez toho, aby bol dotknutý odsek 1 tohto článku, môže štát, v ktorom sa nenachádza jadrové zariadenie, vzhľadom na povahu jadrového zariadenia alebo v ňom prítomných jadrových látok a na pravdepodobné následky jadrovej udalosti vzniknutej v tomto zariadení, stanoviť nižšiu sumu, ktorou zodpovedá prevádzkovateľ, pod podmienkou, že v žiadnom prípade nebude takto stanovená suma nižšia ako 5 miliónov SDR, a pod podmienkou, že štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, uvoľní verejné finančné prostriedky až do výšky sumy stanovenej podľa odseku 1. 14. Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, stanoví sumy, ktorými zodpovedá prevádzkovateľ v súlade s odsekmi 1 a2 tohto článku a odseku 6 článku IV, a tie sa uplatnia, kdekoľvek dôjde k jadrovej udalosti. 2. Za článok V sa dopĺňajú štyri nové články V A, V B, V C a V D: Článok V A 15. Úroky a náklady uložené súdom pri žalobách o náhradu za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou sú splatné ako doplatok k sumám, na ktoré sa odvoláva článok V. 16. Sumy uvedené v článku V a odseku 6 článku IV možno previesť do národnej meny v zaokrúhlených číslach. Článok V B Každá zmluvná strana zabezpečí, aby si osoby, ktoré utrpeli škodu, mohli uplatniť práva na náhradu bez toho, aby museli podávať osobitné žaloby podľa pôvodu zdrojov poskytnutých na tieto náhrady. Článok V C 17. Ak majú právomoc súdy inej zmluvnej strany, ako je štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, verejné finančné prostriedky, ktoré sa požadujú v zmysle pododsekov b) a c) odseku 1 článku V a v zmysle odseku 1 článku VII, ako aj úroky a náklady uložené súdom, môže uvoľniť táto iná zmluvná strana. Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, všetky takto vyplatené sumy uhradí tejto inej zmluvnej strane. Tieto dve zmluvné strany sa dohodnú na postupe úhrady. 18. Ak majú právomoc súdy inej zmluvnej strany, ako je štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, zmluvná strana, ktorej súdy majú právomoc, prijme všetky potrebné opatrenia, aby umožnila štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, zasiahnuť do konania a podieľať sa na akomkoľvek vyrovnaní náhrady. Článok V D 19. Generálny riaditeľ Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu zvolá zasadnutie zmluvných strán, aby zmenili a doplnili obmedzenie zodpovednosti, na ktoré sa odvoláva článok V, ak tretina zmluvných strán vyjadrí vôľu v tomto zmysle. 20. Zmeny a doplnenia prijme dvojtretinová väčšina prítomných a hlasujúcich zmluvných strán pod podmienkou, že na hlasovaní bude prítomná aspoň polovica zmluvných strán. 21. Pri prerokovaní návrhu o zmene a doplnení obmedzení sa na zasadnutí zmluvných strán okrem iného vezme do úvahy riziko vzniku škody spôsobenej jadrovou udalosťou, zmeny v hodnote meny a kapacita poistného trhu. 22. a) Generálny riaditeľ MAAE oznámi akúkoľvek zmenu alebo doplnenie prijaté v súlade s odsekom 2 tohto článku všetkým zmluvným stranám, aby ju mohli prijať. Zmena a doplnenie sa považujú za prijaté na konci obdobia 18 mesiacov po ich oznámení pod podmienkou, že aspoň tretina zmluvných strán v čase prijatia zmeny a doplnenia na zasadnutí oznámila generálnemu riaditeľovi MAAE, že zmenu a doplnenie prijali. Zmena a doplnenie prijaté v súlade s týmto odsekom nadobudnú platnosť pre zmluvné strany, ktoré ich prijali, 12 mesiacov po ich prijatí. b) Ak zmena a doplnenie do 18 mesiacov odo dňa ich oznámenia, aby ich zmluvné strany mohli prijať, neboli prijaté v súlade s pododsekom a), táto zmena a doplnenie sa budú považovať za zamietnuté. 23. Pre každú zo zmluvných strán, ktoré prijmú zmenu a doplnenie po tom, ako boli prijaté, ale ešte nenadobudli účinnosť v súlade s odsekom 4 tohto článku, zmena a doplnenie nadobudnú účinnosť 12 mesiacov po ich prijatí touto zmluvnou stranou. 24. Štát, ktorý sa stane zmluvnou stranou tohto dohovoru po nadobudnutí účinnosti zmeny a doplnenia v súlade s odsekom 4 tohto článku a nevyjadrí iný úmysel, sa považuje: (l) za zmluvnú stranu tohto dohovoru, ktorý je takto zmenený a doplnený; ako aj (m) za zmluvnú stranu dohovoru bez tejto zmeny a doplnenia vo vzťahu ku každému zmluvnému štátu, ktorý touto zmenou a doplnením nie je viazaný. Článok 8 Článok VI viedenského dohovoru z roku 1963 sa mení a dopĺňa takto: 25. Odsek 1 sa nahrádza takto: (n) Práva na náhradu v zmysle tohto dohovoru zaniknú, ak nedôjde k podaniu žaloby: i) v prípade straty života alebo úrazu do tridsiatich rokov od dátumu jadrovej udalosti; ii) v prípade inej škody do desiatich rokov od dátumu jadrovej udalosti. (o) Ak je však podľa právnych predpisov štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, zodpovednosť prevádzkovateľa krytá poistením alebo inou finančnou zábezpekou vrátane štátnych finančných prostriedkov na dlhšie obdobie, právne predpisy, ktorými sa riadi príslušný súd, môžu ustanoviť, že práva na náhradu od prevádzkovateľa zaniknú až po uplynutí takéhoto dlhšieho obdobia, ktoré nepresiahne obdobie, počas ktorého je jeho zodpovednosť takto krytá v zmysle právnych predpisov štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie. (p) Žaloby o náhradu škody v prípade straty života a úrazu alebo podľa predĺženia v zmysle pododseku b) tohto odseku vo vzťahu k inej škode, ktoré sa podajú po uplynutí lehoty desiatich rokov odo dňa jadrovej udalosti, v žiadnom prípade nebudú mať vplyv na práva na náhradu v zmysle tohto dohovoru ktorejkoľvek osoby, ktorá podala žalobu proti prevádzkovateľovi pred uplynutím takejto lehoty. 26. Odsek 2 sa vypúšťa. 27. Odsek 3 sa nahrádza takto: 3. Na práva na náhradu v zmysle dohovoru sa vzťahuje premlčanie alebo zánik, ako to ustanovujú právne predpisy, ktorými sa riadi príslušný súd, ak nedôjde k podaniu žaloby do troch rokov odo dňa, keď osoba, ktorá utrpela škodu, mala vedomosť alebo dôvodne mohla mať vedomosť o škode spôsobenej jadrovou udalosťou a o prevádzkovateľovi zodpovednom za túto škodu, a to za predpokladu, že sa neprekročia lehoty stanovené podľa pododsekov a) a b) odseku 1 tohto článku. Článok 9 Článok VII sa mení a dopĺňa takto: 28. V odseku 1 sa na koniec odseku dopĺňajú tieto dve vety a takto zmenený a doplnený odsek sa stáva pododsekom a) príslušného odseku: Pokiaľ zodpovednosť prevádzkovateľa nie je obmedzená, štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, môže stanoviť hranicu finančnej zábezpeky zodpovedného prevádzkovateľa po podmienkou, že takáto hraničná hodnota nie je nižšia ako 300 miliónov SDR. Štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, zabezpečí, aby boli vyplatené nároky na náhradu škody spôsobenej jadrovou udalosťou, ktoré sa uplatnili voči prevádzkovateľovi, a to v miere, v akej výnos finančnej zábezpeky nepostačuje na uspokojenie týchto nárokov, ktorá však nepresahuje sumu finančnej zábezpeky, ktorá sa má poskytovať v zmysle tohto odseku. 29. V odseku 1 sa dopĺňa nové písmeno b) v tomto znení: b) Bez toho, aby bol dotknutý pododsek a) tohto odseku, pokiaľ je zodpovednosť prevádzkovateľa neobmedzená, štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, môže vzhľadom na povahu jadrového zariadenia alebo v ňom prítomných jadrových látok a na pravdepodobné následky jadrovej udalosti vzniknutej v tomto zariadení stanoviť nižšiu sumu finančnej zábezpeky prevádzkovateľa pod podmienkou, že v žiadnom prípade nebude takto stanovená suma nižšia ako 5 miliónov SDR, a pod podmienkou, že štát, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, zabezpečí úhradu nárokov na náhradu škody spôsobenej jadrovou udalosťou, ktoré sa uplatnili voči prevádzkovateľovi, a to tak, že poskytne potrebné finančné prostriedky v miere, v ktorej výnos z poistenia alebo inej finančnej zábezpeky nedostačuje na uspokojenie takýchto nárokov, a až do hraničnej výšky podľa pododseku a) tohto odseku 1. 30. V odseku 3 sa za slová „tohto článku“ vkladajú slová „alebo pododseky b) a c) odseku 1 článku V“. Článok 10 Článok VIII viedenského dohovoru z roku 1963 sa mení a dopĺňa takto: 31. Znenie článku VIII sa stáva odsekom 1 uvedeného článku. 32. Vkladá sa nový odsek 2: 2. Pod podmienkou uplatňovania pravidla ustanoveného v pododseku c) odseku 1 článku VI, ak v súvislosti so žalobami voči prevádzkovateľovi škoda, za ktorú má byť poskytnutá náhrada v zmysle tohto dohovoru, presiahne alebo pravdepodobne presiahne maximálnu sumu uvoľnenú podľa odseku 1 článku V, prioritu pri rozdeľovaní náhrady za škodu získajú nároky týkajúce sa straty života alebo úrazu. Článok 11 V článku X viedenského dohovoru z roku 1963 sa na koniec článku dopĺňa nová veta: Právo na opravný prostriedok ustanovené v zmysle tohto článku možno rozšíriť v prospech štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, v miere, v akej poskytol verejné finančné prostriedky podľa tohto dohovoru. Článok 12 Článok XI viedenského dohovoru z roku 1963 sa mení a dopĺňa takto: 33. Dopĺňa sa nový odsek 1a): 1a) Ak dôjde k jadrovej udalosti v oblasti výlučnej ekonomickej zóny zmluvnej strany alebo ak táto zóna nebola ustanovená, v oblasti nepresahujúcej hranice výlučnej ekonomickej zóny, súdna právomoc nad žalobami týkajúcimi sa jadrovej škody súvisiacej s touto jadrovou udalosťou prináleží na účely tohto dohovoru iba súdom tejto zmluvnej strany. Predchádzajúca veta sa uplatňuje, ak uvedená zmluvná strana oznámila takúto oblasť depozitárovi pred tým, ako došlo k jadrovej udalosti. Žiadne ustanovenie tohto odseku sa nebude vykladať ako povolenie uplatnenia súdnej právomoci spôsobom, ktorý protirečí medzinárodnému morskému právu vrátane dohovoru Organizácie Spojených národov o morskom práve. 34. Odsek 2 sa nahrádza takto: 2. Pokiaľ k jadrovej udalosti nedôjde na území jednej zo zmluvných strán alebo v oblasti, ktorá bola oznámená podľa odseku 1a, alebo keď miesto jadrovej udalosti nemožno s určitosťou stanoviť, právomoc nad takýmito žalobami prináleží súdom štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie zodpovedného prevádzkovateľa. 35. V prvom riadku odseku 3 a v pododseku b) sa za číslo „1“ vkladá „1a“. 36. Vkladá sa nový odsek 4: 4. Zmluvná strana, ktorej súdy majú právomoc, zabezpečí, aby mal pri každej jadrovej udalosti právomoc len jeden z jej súdov. Článok 13 Za článok XI sa dopĺňa nový článok XI: Článok XI A Zmluvná strana, ktorej súdy majú súdnu právomoc, zabezpečí, aby v prípade žalôb o náhradu za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou: (q) mohol každý štát vzniesť žaloby v mene osôb, ktoré utrpeli škodu spôsobenú jadrovou udalosťou a ktoré sú občanmi daného štátu alebo majú svoje trvalé bydlisko alebo pobyt na jeho území a ktoré s tým súhlasili; ako aj (r) mohla každá osoba vzniesť žalobu s cieľom uplatniť si práva v zmysle tohto dohovoru nadobudnuté subrogáciou alebo postúpením. Článok 14 Znenie článku XII viedenského dohovoru z roku 1963 sa nahrádza takto: Článok XII 37. Rozsudok, ktorý už nie je predmetom bežných opravných prostriedkov a ktorý bol vynesený súdom zmluvnej strany, ktorá má súdnu právomoc, sa uznáva s výnimkou prípadu, že: (s) k rozsudku sa dospelo na základe podvodu; (t) strana, proti ktorej bol vydaný rozsudok, nedostala rovnocennú príležitosť na vlastnú obhajobu; alebo (u) rozsudok je v rozpore s verejným poriadkom zmluvného štátu, na ktorého území sa žiada jeho uznanie, alebo nie je v súlade so základnými normami spravodlivosti. 38. Rozsudok, ktorý je uznaný v zmysle odseku 1 tohto článku, je po predložení na vykonanie v súlade s náležitosťami požadovanými právnymi predpismi zmluvnej strany, v ktorej sa vykonanie žiada, vykonateľný, ako keby ho vyniesol súd tejto zmluvnej strany. Skutková podstata nároku, o ktorom bol vynesený rozsudok, nie je predmetom ďalšieho konania. Článok 15 Článok XIII viedenského dohovoru z roku 1963 sa mení a dopĺňa takto: 39. Znenie článku XIII sa stáva odsekom 1 uvedeného článku. 40. Vkladá sa nový odsek 2: 2. Bez toho, aby bol dotknutý odsek 1, ak je náhrada za jadrovú škodu vyššia ako 150 miliónov SDR, právne predpisy štátu, v ktorom sa nachádza jadrové zariadenie, môžu povoliť odchýlku od ustanovení tohto dohovoru v súvislosti so škodou spôsobenou jadrovou udalosťou na tomto území alebo v akejkoľvek prímorskej zóne zriadenej v súlade s medzinárodným morským právom a patriacej inému štátu, ktorý má v čase udalosti na tomto území jadrové zariadenie, a to v miere, do akej neposkytujú rovnocenné recipročné výhody. Článok 16 Znenie článku XVIII viedenského dohovoru z roku 1963 sa nahrádza takto: Tento dohovor neovplyvní práva a záväzky zmluvnej strany dané všeobecnými pravidlami medzinárodného práva verejného. Článok 17 Za článok XX viedenského dohovoru z roku 1963 sa dopĺňa nový článok XX A: Článok XX A 41. V prípade sporu medzi zmluvnými stranami týkajúceho sa výkladu alebo uplatňovania tohto dohovoru, strany sporu uskutočnia konzultácie s cieľom vyriešiť spor na rokovaní alebo inými mierovými prostriedkami riešenia sporov, ktoré sú pre ne prijateľné. 42. Ak spor tejto povahy, na ktorý sa odvoláva odsek 1 tohto článku, nemožno urovnať do šiestich mesiacov od podania žiadosti o konzultáciu podľa odseku 1 tohto článku, na žiadosť ktorejkoľvek strany tohto sporu sa predloží na rozhodcovské konanie alebo medzinárodnému súdnemu dvoru na rozhodnutie. Keď je nejaký spor predložený na rozhodcovské konanie a ak do šiestich mesiacov od termínu vyžiadania strany sporu nie sú schopné dohodnúť sa na organizácii rozhodcovského konania, môže ktorákoľvek strana požiadať predsedu Medzinárodného súdneho dvora alebo generálneho tajomníka Organizácie Spojených národov, aby menoval jedného alebo viacerých rozhodcov. V prípade konfliktných žiadostí strán sporu má prednosť žiadosť predložená generálnemu tajomníkovi Organizácie Spojených národov. 43. Keď štát podpisuje, prijíma, schvaľuje tento dohovor alebo k nemu pristupuje, môže vyhlásiť, že sa nepovažuje za viazaný niektorým z týchto postupov riešenia sporov alebo žiadnym z nich, ako sú uvedené v odseku 2 tohto článku. Ostatné zmluvné strany nie sú viazané konaním o urovnaní sporu, ktoré je ustanovené v odseku 2 tohto článku v súvislosti so zmluvnou stranou, pre ktorú je takéto vyhlásenie v platnosti. 44. Zmluvná strana, ktorá urobila vyhlásenie podľa odseku 3, môže toto vyhlásenie kedykoľvek odvolať formou oznámenia depozitárovi. Článok 18 45. Články XX až XXV, odseky 2, 3 a odsek číslo „1.“ článku XXVI, články XXVII a XXIX viedenského dohovoru z roku 1963 sa vypúšťajú. 46. Pokiaľ ide o zmluvné strany tohto protokolu, viedenský dohovor z roku 1963 a tento protokol sa chápu a vykladajú spolu ako jeden písomný dokument, na ktorý sa možno odvolávať ako na Viedenský dohovor z roku 1997 o občianskoprávnej zodpovednosti za škodu spôsobenú jadrovou udalosťou. Článok 19 47. Štát, ktorý je zmluvnou stranou tohto protokolu, ale nie je zmluvnou stranou viedenského dohovoru z roku 1963, je viazaný ustanoveniami dohovoru v znení zmien a doplnení protokolu vo vzťahu k ostatným štátom, ktoré sú zmluvnými stranami protokolu, a bude viazaný ustanoveniami viedenského dohovoru z roku 1963 vo vzťahu k štátom, ktoré sú len zmluvnými stranami dohovoru, pokiaľ v čase uloženia listín, na ktoré sa odvoláva článok 20, nevyjadrí iný úmysel. 48. Žiadne ustanovenie tohto protokolu neovplyvní povinnosti štátu, ktorý je zmluvnou stranou viedenského dohovoru z roku 1963 aj tohto protokolu, vo vzťahu k štátu, ktorý je zmluvnou stranou viedenského dohovoru z roku 1963, ale nie je zmluvnou stranou tohto protokolu. Článok 20 49. Tento protokol je prístupný na podpis všetkými štátmi v ústredí Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu vo Viedni od 29. septembra 1997 až do nadobudnutia platnosti. 50. Tento protokol podlieha ratifikácii, prijatiu alebo schváleniu štátmi, ktoré ho podpísali. 51. Ktorýkoľvek štát, ktorý tento protokol nepodpísal, môže k nemu pristúpiť po nadobudnutí jeho platnosti. 52. Listiny o ratifikácii, prijatí, schválení alebo pristúpení sa ukladajú u generálneho riaditeľa Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu, ktorý vykonáva funkciu depozitára tohto protokolu. Článok 21 53. Tento protokol nadobúda platnosť tri mesiace odo dňa uloženia piatej ratifikačnej listiny alebo listiny o prijatí alebo schválení. 54. Pre každý štát, ktorý tento protokol ratifikuje, schváli alebo k nemu pristúpi po uložení piatej listiny o ratifikácii, prijatí alebo schválení, tento protokol nadobúda platnosť tri mesiace odo dňa uloženia príslušných listín takýmto štátom. Článok 22 55. Každá zmluvná strana môže vypovedať tento protokol písomným oznámením depozitárovi. 56. Vypovedanie nadobudne platnosť rok odo dňa, keď depozitár prijal oznámenie. 57. Pokiaľ ide o strany tohto protokolu, keď ktorákoľvek z nich vypovie viedenský dohovor z roku 1963 v súlade s jeho článkom XXVI, nesmie sa to žiadnym spôsobom vykladať ako vypovedanie viedenského dohovoru z roku 1963 v znení zmien a doplnení tohto protokolu. 58. Bez toho, aby bolo dotknuté vypovedanie tohto protokolu zmluvnou stranou podľa tohto článku, ustanovenia tohto protokolu sa naďalej uplatňujú na akúkoľvek škodu spôsobenú jadrovou udalosťou, ku ktorej dôjde predtým, ako vypovedanie nadobudne platnosť. Článok 23 Depozitár bezodkladne oznámi všetkým zmluvným štátom a všetkým ostatným štátom: (v) každý podpis tohto protokolu; (w) každé uloženie úradnej listiny o ratifikácii, prijatí, schválení alebo pristúpení; (x) nadobudnutie platnosti tohto protokolu; (y) akékoľvek prijatie oznámenia podľa odseku 1a článku XI; (z) žiadosti o zvolanie revíznej konferencie podľa článku XXVI viedenského dohovoru z roku 1963 a stretnutia zmluvných strán podľa článku V D viedenského dohovoru z roku 1963 v znení zmien a doplnení tohto protokolu; (aa) oznámenia o vypovedaní prijaté podľa článku 22 a iné relevantné oznámenia súvisiace sa týmto protokolom. Článok 24 59. Originál tohto protokolu, ktorého anglické, arabské, čínske, francúzske, ruské a španielske znenia sú rovnako autentické, sa uloží u depozitára. 60. Medzinárodná agentúra pre atómovú energiu zostaví konsolidované znenie viedenského dohovoru z roku 1963 v znení zmien a doplnení tohto protokolu, v anglickom, arabskom, čínskom, francúzskom, ruskom a španielskom jazyku, ako sa uvádza v prílohe k tomuto protokolu. 61. Depozitár odošle všetkým štátom pravé osvedčené kópie tohto protokolu spolu s konsolidovaným znením viedenského protokolu z roku 1963 v znení zmien a doplnení tohto protokolu. NA DÔKAZ TOHO dolupodpísaní, riadne splnomocnení signatári podpísali tento protokol. Vo Viedni dvanásteho dňa mesiaca septembra roku jedentisíc deväťsto deväťdesiatsedem. [1] Ú. v. ES L 12, 16.1.2001, s. 1. [2] http://ec.europa.eu/energy/nuclear/studies/nuclear_en.htm [3] Ú. v. ES L 12, 16.1.2001, s. 1. [4] Neuznanie je možné len vtedy, a) keď sa k rozsudku dospelo na základe podvodu; b) keď strana, proti ktorej bol vydaný rozsudok, nedostala rovnocennú príležitosť na vlastnú obhajobu; alebo c) keď je rozsudok v rozpore s verejným poriadkom (tzv. ordre public) zmluvného štátu, na ktorého území sa žiada uznanie, alebo nie je v súlade so základnými normami spravodlivosti. [5] ESD, vec 22/70 („EART“), Zb. 1971, s. 263. [6] Ú. v. EÚ L 299, 16.11.2005, s. 62. [7] Ú. v. EÚ L 339, 12.12.2007, s. 3. [8] Ú. v. ES L 12, 16.1.2001, s. 1.