1. Kontext a úvod

Zelená infraštruktúra je v stratégii EÚ pre zelenú infraštruktúru vymedzená ako „ strategicky plánovaná sieť prírodných a poloprírodných oblastí s inými environmentálnymi vlastnosťami, ktoré sú vytvorené a riadené tak, aby poskytovali široký rozsah ekosystémových služieb. Zahŕňa zelené miesta (alebo modré, ak ide o vodné ekosystémy) a ďalšie fyzikálne vlastnosti v suchozemských (vrátane pobrežných) a morských oblastiach. Na pevnine sa zelená infraštruktúra nachádza vo vidieckych a mestských oblastiach.“

Na rozdiel od jednoúčelovej sivej infraštruktúry zelené miesta s bohatou biodiverzitou môžu plniť množstvo veľmi užitočných funkcií, často súčasne a s veľmi nízkymi nákladmi v prospech ľudí, prírody a hospodárstva.

V EÚ zelená infraštruktúra zahŕňa sústavu Natura 2000, ktorá je jej základom, ako aj prírodné a poloprírodné miesta mimo sústavy Natura 2000, ako napr. parky, súkromné záhrady, živé ploty, nárazníkové zóny s vegetáciou pozdĺž riek alebo štrukturálne bohaté poľnohospodárske typy krajiny s určitými prvkami a postupmi a umelými prvkami, ako napr. zelené strechy, zelené steny alebo ekomosty a rybie prechody. Ročné prínosy ekosystémových služieb poskytovaných prostredníctvom samotnej sústavy Natura 2000 sa odhadujú na 300 mld. EUR v celej EÚ, pričom prínosy zelenej infraštruktúry sú ešte vyššie.

V cieli 2 stratégie EÚ v oblasti biodiverzity do roku 2020 sa uvádza, že „do roku 2020 sa zaistí zachovanie a posilnenie ekosystémov a ich služieb, a to prostredníctvom zriadenia zelenej infraštruktúry, a obnoví sa najmenej 15 % zdegradovaných ekosystémov“. Splnením tohto cieľa 2 v plnom rozsahu by sa mohlo vytvoriť až 50 000 pracovných miest a získať až 4,2 mld. EUR a obnovou sústavy Natura 2000 do priaznivého stavu by sa mohlo ďalej vytvoriť až 140 000 pracovných miest a získať až 11,1 mld. EUR formou priamych výstupov, ako aj širšie spektrum prínosov z ekosystémových služieb.

Komisia prijala stratégiu EÚ pre zelenú infraštruktúru v roku 2013 s cieľom posilniť tieto hospodárske prínosy pritiahnutím väčších investícií do prírodného kapitálu Európy v záujme dosiahnutia cieľov v oblasti biodiverzity do roku 2020. Táto stratégia zahŕňala štyri prioritné pracovné oblasti: podporovanie zelenej infraštruktúry v hlavných oblastiach politiky, zlepšovanie informovanosti, posilňovanie vedomostnej základne a podporovanie inovácií a prispievanie k rozvoju projektov zelenej infraštruktúry na úrovni EÚ.

V tejto stratégii sa plánovalo, že Komisia do konca roka 2017 preskúma pokrok dosiahnutý pri rozvoji zelenej infraštruktúry a uverejní správu o získaných skúsenostiach spolu s odporúčaniami týkajúcimi sa budúcich opatrení. V akčnom pláne pre prírodu, ľudí a hospodárstvo sa stanovuje, že na základe tohto preskúmania sa získajú ďalšie informácie pre ďalší postup týkajúci sa strategického investovania do zelenej infraštruktúry v EÚ. Toto preskúmanie prispeje aj k záverečnému hodnoteniu stratégie EÚ v oblasti biodiverzity do roku 2020.

V rámci preskúmania sa rozoberá dosiahnutý pokrok a výzvy, ktoré sa vyskytli na úrovni EÚ, ako aj na úrovni členských štátov pri vykonávaní štyroch prioritných pracovných oblastí stratégie, upozorňuje sa na niektoré poznatky a predkladajú sa určité návrhy na ďalšie vykonávanie stratégie.

2. Posúdenie pokroku a výziev

2.1. Podpora zelenej infraštruktúry v hlavných oblastiach politiky: pokrok a výzvy

V stratégii pre zelenú infraštruktúru sa poukázalo na potrebu zabezpečiť, aby sa zelená infraštruktúra stala bežnou súčasťou priestorového plánovania a územného rozvoja a aby sa v plnom rozsahu integrovala do vykonávania politík, ktorých ciele sa dajú úplne alebo čiastočne dosiahnuť prostredníctvom prírodných riešení. Uvádzalo sa v nej, že regionálna politika alebo politika súdržnosti, politiky týkajúce sa zmeny klímy a životného prostredia, riadenia rizík v prípade katastrof, zdravia a spotrebiteľov a spoločná poľnohospodárska politika budú hlavnými politickými oblasťami, prostredníctvom ktorých sa bude podporovať zelená infraštruktúra. Lokality a funkcie sústavy Natura 2000 sú základom zelenej infraštruktúry EÚ. Z kontroly vhodnosti smerníc o prírode vyplynulo, že aj keď smernice sú kľúčovými nástrojmi pre stratégiu EÚ v oblasti biodiverzity do roku 2020, samotné nemôžu do roku 2020 splniť cieľ EÚ, ktorým je zastavenie straty biodiverzity. V akčnom pláne pre prírodu, ľudí a hospodárstvo sú stanovené dodatočné opatrenia, napr. vyhotovenie usmernenia na podporu zavádzania zelenej infraštruktúry na lepšie prepojenie oblastí sústavy Natura 2000 v záujme plnenia cieľov smerníc o ochrane prírody a zároveň prispievania k plneniu ďalších cieľov EÚ v oblasti biodiverzity.

Zavedenie zelenej infraštruktúry možno dosiahnuť ochranou existujúcich ekosystémov v dobrom stave s bohatou biodiverzitou a obnovou degradovaných ekosystémov, a to v rámci sústavy Natura 2000 aj mimo nej. Podľa smernice o vtákoch a smernice o biotopoch sú členské štáty povinné formulovať ciele obnovy a opatrenia na obnovu lokalít sústavy Natura 2000, kde sa nachádzajú živočíšne a rastlinné druhy a biotopy, ktoré ešte nedosiahli priaznivý stav ochrany. Kľúčovým nástrojom na stanovenie priorít pre ochranu a obnovu na regionálnej alebo vnútroštátnej úrovni sú prioritné akčné rámce vypracované členskými štátmi v súlade s článkom 8 smernice o biotopoch. Nový formát týchto prioritných akčných rámcov zahŕňa možnosť uvádzať informácie o súvisiacich širších opatreniach v oblasti zelenej infraštruktúry.

V opatrení 6a stratégie v oblasti biodiverzity sa členské štáty vyzývajú, aby s pomocou Komisie vypracovali do roku 2014 strategický rámec pre stanovenie priorít v oblasti obnovy ekosystémov, a to na vnútroštátnej a nižšej úrovni a na úrovni EÚ. V roku 2014 Komisia uverejnila štúdiu s cieľom pomôcť členským štátom stanoviť priority pre obnovu degradovaných ekosystémov. Aj keď na vnútroštátnej a nižšej úrovni je zavedený len malý počet rámcov priorít obnovy (RPO), k určitému obnovovaniu dochádza často v reakcii na iné príslušné právne predpisy EÚ, medzi ktoré patria napríklad rámcová smernica o vode a rámcová smernica o morskej stratégii. Potrebné je zvýšiť úsilie na dokončenie vnútroštátnych RPO na účely vykonávania opatrenia 6b spolu s prioritnými akčnými rámcami podľa smerníc o ochrane prírody spôsobom, ktorý je v súlade s metodickým prístupom iniciatívy EÚ týkajúcej sa mapovania a hodnotenia ekosystémov a ich služieb (MAES) a činnosťami týkajúcimi sa obnovenia požadovanými podľa právnych predpisov EÚ.

Niektoré členské štáty zriadili národné ekologické siete alebo rovnocenné nástroje. V mnohých členských štátoch sú ciele a požiadavky týkajúce sa konkrétne zelenej infraštruktúry zahrnuté do širších politík týkajúcich sa biodiverzity a ochrany prírody a do právnych predpisov. Napríklad viaceré národné stratégie a plány zahŕňajú odkazy na zelenú infraštruktúru (bez ohľadu na to, či je takto označená, alebo sa používa iná terminológia vyjadrujúca rovnakú koncepciu). Zelená infraštruktúra sa implicitne rieši aj v nástrojoch týkajúcich sa určitých ekosystémov, ako napr. írska národná stratégia pre rašeliniská. Okrem „národnej koncepcie zelenej infraštruktúry“ Nemecka členské štáty zatiaľ neprijali národné stratégie konkrétne zamerané na zelenú infraštruktúru. Niektoré národné stratégie sa však pripravujú (napr. v Španielsku) a iné politiky a legislatívne nástroje riešia – aspoň implicitne – koncepciu zelenej infraštruktúry v zmysle stratégie EÚ pre zelenú infraštruktúru.

V súvislosti s politikou EÚ v oblasti vodného hospodárstva môžu opatrenia na prirodzené zadržiavanie vody pomôcť spomaliť tok dažďovej vody, zvýšiť vsakovanie a znížiť znečistenie využívaním prirodzených procesov. Zistilo sa, že takéto opatrenia predstavujú nákladovo efektívne prístupy na dosiahnutie cieľov rámcovej smernice o vode a smernice o povodniach a zároveň prispievajú k ochrane biodiverzity a adaptácii na zmenu klímy. Usmernenie týkajúce sa opatrení na prirodzené zadržiavanie vody bolo vypracované a ich vykonávanie prostredníctvom štrukturálnych a poľnohospodárskych fondov EÚ bolo podporené vypracovaním operačných a poľnohospodárskych programov členských štátov. Z hodnotenia ex post operačných programov vyplýva, že napriek určitému pokroku je potrebné urobiť viac na podporu strategických a integrovaných programov a že plánovanie zelených infraštruktúr väčšieho rozsahu a opatrení na prirodzené zadržiavanie vody by mohlo byť prínosné pre kvalitu vody, ochranu pred povodňami a dosahovanie cieľov v oblasti biodiverzity. Informácie pre možnosti plánovania možno získavať prostredníctvom činností podnikaných v rámci iniciatívy MAES, plánov vodohospodárskeho manažmentu povodia a prioritných akčných rámcov na identifikáciu multifunkčných priestorov, ktoré poskytujú najlepšiu možnosť pre poskytovanie ekosystémových služieb.

V rámci politiky EÚ pre námorné záležitosti a rybárstvo sa zelená infraštruktúra označuje ako nástroj, ktorý prispieva k udržateľnému rozvoju pobrežných oblastí. Článok 5 smernice o námornom priestorovom plánovaní sa vzťahuje na hlavné ciele zelenej infraštruktúry a uvádza sa v ňom, že „členské štáty sa snažia prispievať k zachovaniu, ochrane a zlepšeniu stavu životného prostredia vrátane odolnosti voči vplyvom zmeny klímy“. V námorných priestorových plánoch sa však zelená infraštruktúra nevyužíva v dostatočnej miere, i keď by mohla významne prispieť ku zdravým morským ekosystémom a mohla by byť veľmi prínosná z hľadiska výroby potravín, rekreácie a cestovného ruchu, zmierňovania zmeny klímy a adaptácie na ňu, kontroly zmeny pobrežia a predchádzania katastrofám.

Aj keď koncepcia zelenej infraštruktúry nebola zakotvená v rámcovej smernici o morskej stratégii, jej ciele sú v súlade s touto smernicou, keďže smernica je navrhnutá s cieľom zachovať biodiverzitu a poskytovať čisté, zdravé a produktívne oceány a moria. Niektoré pokusy o zriadenie sietí morskej zelenej infraštruktúry majú formu koherentných sietí chránených morských oblastí v súlade s článkom 13 ods. 4. Opatrenia prijaté podľa danej smernice budú naďalej riešiť tlaky na zlepšenie stavu morského prostredia využívaním cezhraničnej/regionálnej perspektívy s pomocou novostanovených kritérií a metodických noriem. Zavedenie zelenej infraštruktúry môže pomôcť dosiahnuť tento cieľ.

Riešenia založené na ekosystémoch a zelených infraštruktúrach sa uznávajú ako relevantné prístupy k riešeniu zmeny klímy v stratégii EÚ pre adaptáciu na zmenu klímy. Opatrenie 7 stratégie obsahuje osobitný odkaz na zelenú infraštruktúru v súvislosti s odolnosťou sivej infraštruktúry. Na medzinárodnej úrovni sa na prínosy prístupov založených na ekosystémoch súvisiacich s klímou poukázalo vo viacerých rozhodnutiach v rámci Dohovoru o biologickej diverzite a v Parížskej dohode. Existujú však možnosti pre ďalšie synergie vzhľadom na častejší výskyt prírodných katastrof spôsobených zmenou klímy, ako napríklad extrémne poveternostné javy v roku 2017 vrátane lesných požiarov, búrok a povodní. Viac by sa mohlo urobiť na zdôraznenie viacerých možných prínosov zelenej infraštruktúry z hľadiska zmiernenia zmeny klímy a adaptácie na zmenu klímy, a to priamo prostredníctvom napr. sekvestrácie oxidu uhličitého či nepriamo prostredníctvom zníženia dopytu po energii a znečistenia prostredníctvom aktívnej dopravy súvisiacej so zelenou infraštruktúrou (napr. bicyklovanie a chôdza), z hľadiska zmiernenia vplyvov efektov teplotného ostrova a zníženia potrieb na vykurovanie a chladenie budov prostredníctvom zelených striech a zelených stien.

Preskúmanie stratégie EÚ pre adaptáciu bolo príležitosťou na posúdenie, ako ďalej podporiť využívanie zelenej infraštruktúry s cieľom dospieť k nákladovo efektívnym spoločnostiam odolným voči zmene klímy. Obdobne je to aj v prípade preskúmania politík EÚ v oblasti vodného hospodárstva (smernica o čistení komunálnych odpadových vôd, rámcová smernica o vode, smernica o povodniach). Preskúmať by sa mohli aj ďalšie synergie s Dohovorom primátorov a starostov o klíme a energetike alebo s Medzinárodnou asociáciou miestnych samospráv pre udržateľný rozvoj (ICLEI).