1.Úvod

1.1.Súvislosti

Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/29/EÚ z 25. októbra 2012, ktorou sa stanovujú minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov a ktorou sa nahrádza rámcové rozhodnutie Rady 2001/220/SVV (ďalej len „smernica o právach obetí“ alebo „smernica“) bola prijatá podľa článku 82 ods. 2 ZFEÚ. Stanovuje súbor práv obetí trestných činov a príslušné povinnosti členských štátov. Smernica o právach obetí je hlavným nástrojom na úrovni EÚ vzťahujúcim sa na všetky obete trestných činov. Je základným kameňom politiky EÚ v oblasti práv obetí.

EÚ prijala aj niekoľko nástrojov, ktoré sa zaoberajú osobitnými potrebami obetí konkrétnych druhov trestných činov (napríklad obete terorizmu, obete obchodovania s ľuďmi alebo detské obete sexuálneho vykorisťovania). Tieto nástroje dopĺňajú smernicu o právach obetí a stavajú na nej.

Smernica je záväzná pre všetky členské štáty s výnimkou Dánska.

Komisia s cieľom uľahčiť včasnú a správnu transpozíciu smernice členskými štátmi uverejnila v decembri 2013 usmerňovací dokument.

Európsky parlament uverejnil v roku 2018 správu o vykonávaní smernice na základe štúdie z roku 2017. Smernicou o právach obetí sa zaoberal aj vo všeobecnej štúdii o trestnom práve procesnom v EÚ, ktorá bola uverejnená v roku 2018. V roku 2019 uverejnili rôzne zainteresované strany ďalšie správy o vykonávaní a uplatňovaní smernice.

1.2.Účel a hlavné prvky smernice

Cieľom smernice je zaistiť, aby sa všetkým obetiam trestných činov poskytli náležité informácie, podpora a ochrana a aby sa im umožnilo zúčastniť sa na trestnom konaní. Na základe smernice musia všetci aktéri prichádzajúci do styku s obeťami uznať ich status obete a zaobchádzať s nimi s rešpektom, citlivo, individuálne, profesionálne a bez diskriminácie. Osobitná pozornosť by sa mala venovať obetiam s osobitnými potrebami s cieľom chrániť ich pred sekundárnou viktimizáciou, pomstou a zastrašovaním. Tieto obete majú mať podľa smernice prístup k službám špecializovanej podpory. Okrem toho sa v smernici vyžaduje, aby v prípade, ak je obeťou dieťa, bol prvoradý najlepší záujem dieťaťa.

Smernica sa vzťahuje na všetky obete bez diskriminácie, nezávisle od ich pobytového statusu. Uplatňuje sa na všetky trestné konania, ktoré sa konajú v členskom štáte EÚ, nezávisle od toho, kedy a kde k trestnému činu došlo.

Smernica poskytuje obetiam právo na informácie, právo rozumieť a byť pochopený, právo na prístup k podpore a ochrane v súlade s ich individuálnymi potrebami, ako aj súbor procesných práv.

Súdny dvor Európskej únie vyložil smernicu raz – v prípade Gambino a Hyka. V tomto prípade sa Súdny dvor vyslovil k rizikám narušenia práv obetí na ochranu a na náhradu škody v primeranej lehote (články 18 a 16 smernice) v dôsledku ďalších vypočutí, ktoré sa môžu uskutočniť podľa talianskych právnych predpisov v súvislosti so žiadosťou odporcu, ak sa zloženie súdu zmenilo. Súdny dvor objasnil, že vnútroštátne právne predpisy, ktoré umožňujú odporcovi požiadať o opätovné vypočutie svedkov za týchto okolností, sú zlučiteľné s príslušnými ustanoveniami smernice.

1.3.Cieľ a rozsah správy

Ako je stanovené v článku 29 smernice, v tejto správe sa posudzuje rozsah, v akom členské štáty prijali opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou. Smernica o právach obetí vyžaduje nielen transpozíciu do vnútroštátnych právnych predpisov. Vyžaduje aj to, aby členské štáty prijali nelegislatívne opatrenia, ako je zriadenie všeobecných služieb a služieb špecializovanej podpory a zabezpečenie toho, aby boli odborníci z praxe a ostatné osoby prichádzajúce do styku s obeťami o právach a potrebách obetí účinne školení. Posúdenie je založené na analýze vnútroštátnych opatrení na transpozíciu smernice, ktoré boli Komisii oznámené, a dodatočných údajov, ktoré boli Komisii oznámené na základe článku 28 smernice.

Táto správa sa zameriava na základné ustanovenia smernice, ktoré sú zoskupené do týchto skupín: 1) rozsah pôsobnosti a vymedzenie pojmov; 2) prístup k informáciám; 3) procesné práva; 4) prístup k podporným službám; 5) restoratívna spravodlivosť a 6) právo na ochranu.

V správe sa posudzuje situácia vo všetkých členských štátoch, pre ktoré je táto smernica záväzná.