Správa komisie Rade a Európskemu Parlamentu - Správa o uplatňovaní smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 76/207/EHS o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky /* KOM/2009/0409 v konečnom znení */





[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV | Brusel, 29.7.2009 KOM(2009) 409 v konečnom znení SPRÁVA KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU Správa o uplatňovaní smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 76/207/EHS o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky SPRÁVA KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU Správa o uplatňovaní smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 76/207/EHS o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky 1. ÚVOD Európsky parlament a Rada na základe článku 141 ods. 3 Zmluvy o ES prijali 23. septembra 2002 smernicu 2002/73/ES, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 76/207/EHS o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky[1]. Smernica 2002/73/ES (ďalej len „smernica“) predstavuje jedno z kľúčových opatrení súčasného práva ES týkajúceho sa rovnosti medzi mužmi a ženami. Účinnosť nadobudla 5. októbra 2002 a jej ustanovenia mali členské štáty transponovať do 5. októbra 2005. Smernica 76/207/ES (ďalej len „zmenená a doplnená smernica“) bude od 15. augusta 2009 formálne zrušená a nahradená prepracovanou smernicou 2006/54/ES[2]. Prepracovanie nemá vplyv na konečné termíny vykonávania smernice 2002/73/ES. V súlade s článkom 2 ods. 2 smernice 2002/73/ES[3] členské štáty mali oznámiť Komisii všetky informácie potrebné na vypracovanie správy o uplatňovaní smernice. Táto správa sa zakladá na informáciách poskytnutých členskými štátmi, získaných najmä z odpovedí na dotazník o uplatňovaní smernice, ktorý pripravili útvary Komisie a v januári 2009 zaslali všetkým členským štátom. Medzi ďalšie zdroje patria uznesenia Európskeho parlamentu[4] a informácie, ktoré Komisia zozbierala pri monitorovaní vykonávania smernice. O otázkach vyplývajúcich zo smernice sa konzultovalo aj s európskymi sociálnymi partnermi a Európskou ženskou lobby. Cieľom tejto správy je vyzdvihnúť niektoré aspekty, ktoré sú obzvlášť dôležité alebo problematické, a určiť osvedčené postupy. Sústreďuje sa na problémy týkajúce sa transpozície, vplyv smernice, presadzovanie práv a úlohu subjektov v oblasti rovnosti, sociálnych partnerov a MVO. Cieľom správy však nie je poskytnúť vyčerpávajúce posúdenie zákonnosti všetkých vnútroštátnych transpozičných opatrení. Táto správa preto nemá vplyv na žiadne konanie o porušení právnych predpisov, ktoré sa Komisia rozhodla začať alebo by sa mohla v budúcnosti rozhodnúť začať, pokiaľ ide o spôsob, akým členské štáty transponovali niektoré ustanovenia smernice. 2. TRANSPOZÍCIA A KONANIA O PORUšENÍ PRÁVNYCH PREDPISOV V konečný deň obdobia na transpozíciu malo vnútroštátne transpozičné opatrenia oznámiť ešte deväť členských štátov (Belgicko, Dánsko, Fínsko, Grécko, Holandsko, Luxembursko, Nemecko, Rakúsko a Španielsko). Konania o porušení právnych predpisov pre neuskutočnenú transpozíciu sa preto začali voči uvedeným členským štátov podľa článku 226 Zmluvy o ES. Dve z týchto konaní (voči Belgicku a Luxembursku) boli postúpené Súdnemu dvoru, ktorý vyhlásil, že tým, že tieto dva členské štáty neprijali v rámci stanovenej lehoty zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou 2002/73/ES, nesplnili si svoje povinnosti vyplývajúce zo smernice[5]. Belgicko aj Luxembursko prijali po rozsudku Súdneho dvora nové právne predpisy a konania voči nim sa ukončili. Po tom, čo Komisia preskúmala súlad právnych predpisov, ktoré jej členské štáty oznámili, so smernicou, otvorila na základe článku 226 Zmluvy o ES 22 konaní o porušení právnych predpisov voči týmto členským štátom. Po viacerých sťažnostiach zo strany verejnosti sa počet prípadov zvýšil na 25. Konania o porušení právnych predpisov poskytli Komisii nástroj na dialóg s členskými štátmi, na základe čoho sa právne predpisy v niektorých členských štátoch zosúladili so smernicou a konania sa ukončili (v čase písania tejto správy sa uzatvorili prípady voči Cypru a Grécku). Veľký počet prípadov možno čiastočne vysvetliť širokým rozsahom právnych predpisov a ich relatívnou komplexnosťou. Napriek viacerým prípadom, ktoré zostávajú otvorené, väčšina členských štátov dosiahla mimoriadny pokrok vo vykonávaní smernice 2002/73/ES. V rámci konaní o porušení členské štáty častokrát zmenili a doplnili svoje právne predpisy tak, aby mohli dosiahnuť čiastočný alebo takmer úplný súlad s ustanoveniami smernice, hoci konania o porušení právnych predpisov nebolo možné uzatvoriť. Zistené problémy s transpozíciou sa týkajú rôznych aspektov smernice a líšia sa v závislosti od členských štátov, aj keď niektoré body sa vyskytujú častejšie ako ostatné, ako sa uvádza nižšie. 3. VPLYV SMERNICE Hoci právne predpisy ES týkajúce sa rodovej rovnosti, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu a pracovné podmienky, boli v platnosti už desaťročia, smernica je dôležitým míľnikom rozvoja uvedených právnych predpisov a zosúladila normy v tejto oblasti s modernými právnymi predpismi ES, ktoré zakazujú diskrimináciu z iných dôvodov[6]. Jej vplyv na právne predpisy v jednotlivých členských štátoch závisí od vývoja právnych predpisov v oblasti rodovej rovnosti v príslušnej krajine, hoci všetky členské štáty museli spraviť určité úpravy právnych predpisov, aby s ňou boli v súlade. Článok 1 ods. 1a zmenenej a doplnenej smernice sa týka povinnosti uplatňovania hľadiska rodovej rovnosti , t. j. požiadavky, aby členské štáty aktívne zohľadnili cieľ rovnosti medzi mužmi a ženami pri vypracúvaní a vykonávaní zákonov, iných právnych predpisov, správnych opatrení, politík a činností v oblastiach, ktoré patria do vecnej pôsobnosti uvedenej smernice. Členské štáty si splnili túto povinnosť rôznym spôsobom: niektoré to ustanovili vo svojich právnych predpisoch, čím dali rovnosti medzi mužmi a ženami štatút právnej zásady (Dánsko, Fínsko, Poľsko, Portugalsko Španielsko, Švédsko a Taliansko); ďalšie prijali strategické programy (napr. Bulharsko, Česká republika, Fínsko, Grécko, Litva, Lotyšsko, Portugalsko, Slovinsko a Švédsko), častokrát vypracované v rámci podrobnejších periodických programov; iné zas prijali usmernenia na zavedenie uplatňovania hľadiska rodovej rovnosti (Rakúsko), pričom niektoré poskytli inštitucionálne riešenia vo forme medziministerských subjektov (Česká republika, Nemecko a Portugalsko) alebo ustanovili kontaktné osoby zodpovedné za rodové otázky na ministerstvách alebo v iných orgánoch (Bulharsko a Česká republika). Niektoré členské štáty (ako Česká republika, Dánsko, Estónsko, Luxembursko, Spojené kráľovstvo a Španielsko) zaviedli povinnosť vykonať posúdenie ex ante dôsledkov plánovaných právnych predpisov alebo politík v oblasti rodovej rovnosti. Bulharsko, Francúzsko a Španielsko zdôraznili význam uplatňovania hľadiska rodovej rovnosti na miestnej úrovni a Estónsko, Fínsko a Nemecko poskytujú odbornú prípravu v oblasti uplatňovania hľadiska rodovej rovnosti. Smernica 2002/73/ES rozšírila rozsah pôsobnosti smernice 76/207/EHS , najmä zákazom diskriminácie, pokiaľ ide o podmienky prístupu k samostatnej zárobkovej činnosti a členstvo alebo účasť v organizáciách pracovníkov alebo zamestnávateľov alebo akýchkoľvek organizáciách, ktorých členovia vykonávajú určité povolanie, vrátane prístupu k výhodám, ktoré takéto organizácie poskytujú (článok 3 ods. 1 písm. a) a d)). Problémy s transpozíciou uvedených ustanovení v niektorých členských štátoch spočívali najmä v nezahrnutí samostatnej zárobkovej činnosti a členstva a účasti v organizáciách pracovníkov alebo zamestnávateľov medzi oblasti, na ktoré sa vzťahuje zákaz diskriminácie. Jedným z hlavných prínosov smernice k právnym predpisom ES v oblasti rodovej rovnosti bolo objasnenie pojmu diskriminácie prostredníctvom explicitného vymedzenia foriem diskriminácie (priama a nepriama diskriminácia, obťažovanie, sexuálne obťažovanie a navádzanie na diskrimináciu) a presnejšie vymedzenie rozsahu ochrany (článok 2 ods. 2 a ods. 4). Väčšina členských štátov potrebovala zaviesť alebo zmeniť a doplniť právne predpisy s cieľom správne vykonať uvedené ustanovenia. Nanešťastie transpozícia týchto základných ustanovení sa neuskutočnila bez problémov: jedným problémom, ktorý sa počas monitorovania vykonávania smernice častokrát vyskytoval, bola skutočnosť, že niektoré vnútroštátne vymedzenia diskriminácie, a najmä nepriamej diskriminácie, boli užšie ako vymedzenia smernice. Výnimky zo zásady nediskriminácie sú takisto veľmi dôležité z hľadiska rozsahu ochrany proti diskriminácii. Podľa zmenenej a doplnenej smernice môže byť nepriama diskriminácia v určitých situáciách odôvodnená (pozri článok 2 ods. 2). Okrem toho v súlade s článkom 2 ods. 6 rozdielne zaobchádzanie nepredstavuje diskrimináciu, ak je založené na prirodzenej požiadavke na povolanie, za predpokladu, že plánovaný cieľ je legitímny a požiadavka primeraná. Problémy pri náležitej transpozícii uvedených ustanovení sa vyskytli v niektorých členských štátoch, v ktorých sa výnimky formulovali príliš široko a preto zúžili rozsah ochrany proti diskriminácii. Smernica vymedzuje obťažovanie a, prvýkrát v právnych predpisoch Spoločenstva, sexuálne obťažovanie ako formy diskriminácie. Jednou z chýb pri transpozícii uvedených ustanovení v niektorých členských štátoch bolo obmedzenie ochrany na vzťahy medzi pracovníkmi a ich nadriadenými, čím sa vylúčili spolupracovníci alebo iné tretie strany. Niektoré členské štáty postupom času a na základe pokroku dosiahnutého v konaniach o porušení právnych predpisov upravili svoje vymedzenia týchto foriem diskriminácie. Vplyv týchto ustanovení sa v jednotlivých členských štátoch takisto líšil. Ochrana pred obťažovaním a/alebo sexuálnym obťažovaním už bola stanovená v právnych predpisoch niektorých členských štátov pred prijatím smernice 2002/73/ES. Napríklad obťažovanie súvisiace s pohlavím obete bolo trestným činom v Dánsku, vo Švédsku a v Spojenom kráľovstve. V Rakúsku sa obťažovanie súvisiace s pohlavím obete stalo trestným činom po prijatí smernice. Transpozícia smernice však dala týmto členským štátom príležitosť zlepšiť právnu zrozumiteľnosť alebo inak zvýšiť ochranu (napríklad Rakúsko zvýšilo kompenzáciu v takýchto prípadoch a Spojené kráľovstvo upravilo pravidlá týkajúce sa dôkazov) a zviditeľnila problém (v Spojenom kráľovstve napríklad právne predpisy aj judikatúra teraz pokrývajú obťažovanie a sexuálne obťažovanie). V iných členských štátoch smernica okrem zvýšenia povedomia priniesla výraznejšie zmeny právnych predpisov: napríklad právne predpisy zakazujúce obťažovanie a/alebo sexuálne obťažovanie boli prvýkrát zavedené na Cypre, v Českej republike, Poľsku, na Slovensku, v Španielsku a Taliansku a uznali sa ako forma diskriminácie vo Fínsku, Francúzsku a v Portugalsku. Mnoho členských štátov zdôrazňuje, že ľudia o obťažovaní a sexuálnom obťažovaní nemajú dostatočné znalosti a poukazuje na skutočnosť, že na ich odstránenie je nevyhnutné zvýšenie povedomia. Presadzovanie právnych predpisov predstavuje osobitný problém, keďže obete sú mimoriadne zraniteľné a zriedkakedy začínajú súdne konania (väčšina členských štátov uvádza veľmi nízky počet prípadov predložených súdu). V zlepšovaní situácie zohrávajú osobitnú úlohu MVO, odbory a subjekty v oblasti rovnosti poskytujúce pomoc obetiam a informácie zamestnávateľom. Vzhľadom na to, že k sexuálnemu obťažovaniu častokrát dochádza zo strany spolupracovníkov, úloha zamestnávateľa v prevencii je kľúčová. Jedným zo spôsobov, ako mu predchádzať, je vymenovanie poradcov v spoločnostiach (ako napríklad v Belgicku a Slovinsku). V zmysle zmenenej a doplnenej smernice (článok 2 ods. 7) menej priaznivé zaobchádzanie so ženou súvisiace s tehotenstvom alebo materskou dovolenkou takisto predstavuje diskrimináciu a v mnohých členských štátoch je stále rozšírené. V tejto oblasti ustanovenie zavádzajúce právo pracovníčky vrátiť sa po skončení materskej dovolenky na svoje pracovné miesto alebo na porovnateľné miesto za dojednaní a podmienok, ktoré pre ňu nie sú menej priaznivé, a mať úžitok z akéhokoľvek zlepšenia pracovných podmienok, na ktoré by mala právo počas svojej neprítomnosti v práci, malo relatívne najväčší vplyv. V Bulharsku, vo Francúzsku, v Litve a Španielsku viedlo k novým právnym predpisom, zatiaľ čo jeho vplyv v ostatných členských štátoch bol menší, kde viedlo iba k malým zmenám. Pri podávaní správ o tomto bode viaceré členské štáty a sociálni partneri zdôraznili, že je potrebné lepšie zosúladiť pracovný a rodinný život. Článok 2 ods. 8 umožňuje pozitívne opatrenia v súlade s článkom 141 ods. 4 Zmluvy o ES v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje vecná pôsobnosť smernice. V tejto oblasti sa situácia v jednotlivých členských štátoch takisto líši. Pokým niektoré štáty túto možnosť nevyužili (ako napríklad Cyprus, Lotyšsko a Luxembursko), právne predpisy v mnohých iných to výslovne umožňujú (ako napríklad Belgicko, Česká republika, Dánsko, Estónsko, Francúzsko, Grécko, Malta, Nemecko, Portugalsko, Rakúsko, Rumunsko, Slovenská republika, Slovinsko, Španielsko, Švédsko a Taliansko). Niektoré členské štáty prijali pozitívne opatrenia na vnútroštátnej úrovni v osobitných oblastiach (napríklad sú povinné vo verejnom sektore na federálnej úrovni v Belgicku; v Nemecku majú formu kvót vo verejnej službe na federálnej úrovni a na úrovni spolkových krajín; v Taliansku a Holandsku existujú plány pozitívnych opatrení vo verejnej službe a na Malte sú dane týkajúce sa žien, ktoré sa vracajú na trh práce, nižšie). V niekoľkých členských štátoch (Francúzsko, Rakúsko a Španielsko) sú pozitívne opatrenia predmetom kolektívneho vyjednávania. V Španielsku musia orgány stanovovať pozitívne opatrenia s cieľom odstrániť nerovnosť. Vo Fínsku sa v plánoch rodovej rovnosti odkazuje na pozitívne opatrenia, ale v praxi sú takéto prípady zriedkavé. Najbežnejšími príkladmi pozitívnych opatrení sú opatrenia v oblasti vzdelávania a odbornej prípravy (ako napríklad v Českej republike, Grécku, Portugalsku, Španielsku a vo Švédsku), opatrenia na integráciu žien vo všeobecnosti a obzvlášť žien, ktoré porodili dieťa a vracajú sa na trh práce (Belgicko, Česká republika, Poľsko a Španielsko), iné opatrenia na uľahčenie profesionálnych a obchodných aktivít žien (Grécko, Nemecko) a opatrenia na podporu členov nedostatočne zastúpeného pohlavia, aby sa uchádzali o určité zamestnania (Dánsko, Spojené kráľovstvo). V niektorých členských štátoch takéto opatrenia monitorujú subjekty v oblasti rovnosti (napríklad na Slovensku). V Slovinsku sa zrušila povinnosť získať povolenie pred prijatím pozitívnych opatrení. Subjekty v oblasti rovnosti v Belgicku a v Spojenom kráľovstve poskytujú poradenstvo týkajúce sa pozitívnych opatrení. Španielsko uviedlo potenciálne ťažkosti v súvislosti s úrovňou, akú môžu pozitívne opatrenia dosiahnuť bez toho, aby sa porušila zásada rovnosti. 4. USTANOVENIA TÝKAJÚCE SA PRESADZOVANIA POVINNOSTÍ A OCHRANY PRÁV Bežne používaná metóda na zabezpečenie presadzovania individuálnych práv, najmä prostredníctvom súdneho sporu, je menej účinná pri zabezpečovaní súladu v prípade právnych predpisov v oblasti rodovej rovnosti ako v iných oblastiach. Informácie poskytnuté členskými štátmi naznačujú, že počet prípadov diskriminácie postúpených súdom je nízky alebo veľmi nízky takmer vo všetkých členských štátoch. Dôvodom je dlhé trvanie súdnych sporov, príslušné formality, náklady a obavy z viktimizácie. Smernica tento problém uznáva a zahŕňa viacero ustanovení na zlepšenie presadzovania právnych predpisov v oblasti rovnosti prostredníctvom súdnych a správnych konaní. Členské štáty musia zabezpečiť, aby súdne a/alebo správne konania , ktorých cieľom je presadzovanie povinností vyplývajúcich zo zmenenej a doplnenej smernice (článok 6 ods. 1), mohli začať všetky osoby, ktoré sa cítia poškodené v dôsledku neuplatnenia zásady rovnakého zaobchádzania. V niekoľkých členských štátoch nebolo jasné, či sa táto povinnosť uplatňovala aj po skončení pracovného vzťahu, ako to smernica vyžaduje. V zmenenej a doplnenej smernici (článok 6 ods. 3) sa ukladá členským štátom povinnosť poskytnúť združeniam, organizáciám a iným právnym subjektom, ktoré majú v súlade s kritériami ustanovenými ich vnútroštátnym právom legitímny záujem zabezpečiť dodržiavanie ustanovení tejto smernice, možnosť zúčastňovať sa buď v mene alebo na podporu žalobcu s jeho alebo jej súhlasom na každom súdnom a/alebo správnom konaní stanovenom na presadenie povinností podľa tejto smernice. Problémy v súvislosti s touto povinnosťou sa týkali najmä prípadov, keď bolo toto právo vyhradené pre ombudsmana alebo odbory, pričom sa vylúčili iné organizácie. Komisia takisto skúmala, či sú kritériá stanovené v právnych predpisoch niektorých členských štátov týkajúce sa účasti združení na konaniach príliš obmedzujúce. Právne predpisy v tejto oblasti boli zmenené a doplnené vo viacerých členských štátoch. Praktický vplyv tohto ustanovenia sa v jednotlivých členských štátoch líši. V niektorých štátoch sú obzvlášť aktívne neziskové organizácie (Francúzsko a Nemecko), v iných poskytujú pomoc najmä subjekty v oblasti rovnosti (Belgicko, Slovensko a Španielsko) a v mnohých plnia túto úlohu odbory (Cyprus, Česká republika, Dánsko, Holandsko, Slovinsko a Švédsko). Smernica obsahuje jasnejšie ustanovenia týkajúce sa kompenzácie alebo nápravy strát a škôd, ktoré poškodená osoba utrpela v dôsledku diskriminácie, ktoré musia byť odrádzajúce a primerané a nesmú podliehať stanoveniu hornej hranice vopred (článok 6 ods. 2). Stanovenie hornej hranice pre kompenzáciu sa riešilo na viacerých konaniach o porušení právnych predpisov. Tento problém s pokračujúcim pokrokom v konaniach o porušení právnych predpisov postupne zaniká. Zmenená a doplnená smernica (článok 7) stanovuje ochranu proti viktimizácii . Častou chybou pri transpozícii tohto ustanovenia v niektorých členských štátoch bolo zúženie rozsahu ochrany v porovnaní so smernicou, napríklad zahrnutím obete diskriminácie, avšak vylúčením akýchkoľvek tretích strán, ktoré obetiam pomáhali. Zmenená a doplnená smernica (článok 8d) ukladá povinnosť zaviesť účinné, primerané a odrádzajúce sankcie za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých v súlade so smernicou. Väčšina členských štátov si uvedenú povinnosť splnila. 5. SUBJEKTY V OBLASTI ROVNOSTI Okrem opatrení, ktorých cieľom je posilniť bežne zaužívané metódy presadzovania právnych predpisov, smernica stanovuje inovačné spôsoby zlepšovania dodržiavania pravidiel a podpory rovnosti a povinnosť zriadiť subjekty v oblasti rovnosti je prvou, ktorá stojí za zmienku. V článku 8a sa vyžaduje od členských štátov, aby určili „orgán alebo orgány na zabezpečenie, analýzu, monitorovanie a podporu rovnakého zaobchádzania všetkých osôb bez diskriminácie na základe pohlavia“, ktorých kompetencie musia zahŕňať poskytovanie nezávislej pomoci obetiam diskriminácie pri ich sťažnostiach na diskrimináciu, vykonávanie nezávislých zisťovaní týkajúcich sa diskriminácie, zverejňovanie nezávislých správ a prípravu odporúčaní o akejkoľvek otázke súvisiacej s takouto diskrimináciou. V niektorých členských štátoch takéto orgány existovali už dlho, buď vo forme ombudsmanov alebo komisií. Vo väčšine členských štátov však boli zriadené v dôsledku prijatia smernice. Subjekty v oblasti rovnosti sa v rámci EÚ veľmi líšia, či už ide o kompetencie, spôsob fungovania, ich organizáciu a ľudské a finančné zdroje. Kľúčovou úlohou subjektov v oblasti rovnosti je poskytovanie pomoci obetiam. Z informácií poskytnutých členskými štátmi jasne vyplýva, že osoby sťažujúce sa na diskrimináciu sa skôr obrátia na subjekt v oblasti rovnosti než na súd, najmä pre osobitné odborné znalosti uvedených subjektov, ako aj z dôvodu, že pomoc, ktorú poskytujú, je bezplatná a zahŕňa menej byrokracie. Podpora poskytovaná subjektmi v oblasti rovnosti sa v jednotlivých členských štátoch líši: v niektorých (Dánsko, Slovinsko a Švédsko) má formu riešenia sťažností pri kvázisúdnych konaniach so záväznými rozhodnutiami, hoci je možné sa voči nim odvolať pred súdom. V iných štátoch subjekty v oblasti rovnosti môžu vykonávať vlastné prešetrovania (Cyprus, Holandsko, Spojené kráľovstvo a Švédsko) alebo podporovať žalobcov pred súdmi a/alebo správnymi orgánmi (Bulharsko, Francúzsko, Rakúsko, Spojené kráľovstvo, Španielsko a Švédsko). V ďalších štátoch je zas ich úloha obmedzená na poskytovanie informácií (Malta a Poľsko). Hoci subjekty v oblasti rovnosti boli zriadené na podporu rodovej rovnosti, povedomie spoločnosti o ich práci nie je vždy uspokojivé – čo vyplýva z relatívne nízkeho počtu žiadostí o pomoc, ktoré tieto subjekty v niektorých členských štátoch prijímajú. Je potrebné zlepšiť povedomie o ich existencii a práci, a najmä o pomoci, ktorú poskytujú obetiam. Prístup k týmto subjektom môžu uľahčiť telefonické linky pomoci zriadené niektorými subjektmi v oblasti rovnosti (v Spojenom kráľovstve, v Španielsku a vo Švédsku) a informačné kampane. Podľa názoru Komisie subjekty v oblasti rovnosti si môžu plniť svoje úlohy nezávisle, iba ak sú takisto do určitej miery nezávislé z hľadiska organizácie a finančných a ľudských zdrojov. V tejto súvislosti sa situácia v jednotlivých členských štátoch značne líši. Hoci smernica stanovuje iba minimálne požiadavky na subjekty v oblasti rovnosti, tieto požiadavky neboli v niektorých členských štátoch splnené. Postupom času a na základe pokroku dosiahnutého v konaniach o porušení právnych predpisov sa problémy v tejto oblasti značne zmenšili. Na druhej strane orgány v oblasti rovnosti majú v niektorých členských štátoch širšie kompetencie, ako sú kompetencie stanovené v smernici, a tieto kompetencie sa vzťahujú na také úlohy, ako je monitorovanie plánov rodovej rovnosti (Španielsko, Fínsko a Švédsko), poskytovanie poradenstva o pozitívnych opatreniach, monitorovanie týchto opatrení a poskytovanie odbornej prípravy. Komisia sa rozhodla začať štúdiu zameranú na subjekty v oblasti rovnosti, v ktorej sa budú podrobne skúmať otázky ako nezávislosť, prístupnosť, zviditeľnenie a výkon týchto subjektov. 6. SOCIÁLNY DIALÓG, DIALÓG S MVO A ÚLOHA ZAMESTNÁVATEľOV Cieľom smernice je posilniť rovnaké zaobchádzanie medziiným aj zapojením sociálnych partnerov vo všeobecnosti a zamestnávateľov obzvlášť do sociálneho dialógu. Nástroje ako kolektívne dohody môžu v dlhodobom meradle pomôcť vytvoriť pracovné prostredie bez výskytu diskriminácie. Keďže nový článok 8b ods. 1 a 2 odkazuje na národné tradície a prax, pokiaľ ide o stanovené povinnosti, praktické zapojenie sociálnych partnerov závisí do veľkej miery od tradícií v príslušnom členskom štáte a od rozsahu, v akom sa rozvinuli v tomto štáte sociálny dialóg a kolektívne vyjednávanie. V Spojenom kráľovstve napríklad nie je bežné uzatvárať kolektívne dohody a dialóg medzi sociálnymi partnermi sa podporuje iným spôsobom, ako napríklad prostredníctvom financovania, výskumu a poradenstva. Vo väčšine členských štátov však sociálny dialóg vo všeobecnosti a zvlášť kolektívne vyjednávanie zohrávajú dôležitú úlohu. Kolektívne dohody týkajúce sa otázok rodovej rovnosti existujú v Belgicku, Dánsku, vo Francúzsku, v Holandsku, Litve, Lotyšsku, na Malte, v Portugalsku, Rakúsku, Slovinsku Španielsku, vo Švédsku a v niektorých týchto štátoch sú tieto dohody povinné (Francúzsko, Rakúsko a Španielsko). V niektorých členských štátoch (Bulharsko, Česká republika, Grécko, Španielsko, Lotyšsko, Poľsko, Portugalsko, Rumunsko, Slovensko a Slovinsko) prebieha sociálny dialóg na celoštátnej úrovni a zvyčajne v tripartitných výboroch. Medzi ďalšími spôsobmi podpory sociálneho dialógu patrí okrem kolektívnych zmlúv konzultácia so sociálnymi partnermi o právnych predpisoch a iniciatívach v oblasti politík. V roku 2005 európski sociálni partneri uzatvorili rámcovú dohodu o rodovej rovnosti[7]. Podľa nového článku 8b ods. 3 členské štáty v súlade s vnútroštátnym právom, kolektívnymi dohodami a praxou majú podporovať zamestnávateľov, aby systematicky a plánovite podporovali rovnaké zaobchádzanie s mužmi a ženami. K tomu dochádza napríklad šírením informácií v spoločnostiach (napr. v Belgicku a Estónsku) alebo prijatím plánov rodovej rovnosti (vo Fínsku, v Holandsku, v Španielsku a vo Švédsku v spoločnostiach, ktoré zamestnávajú určitý počet pracovníkov). Zmenená a doplnená smernica (článok 8c) takisto uznáva úlohu dialógu s MVO. Medzi hlavné spôsoby zapojenia organizácií občianskej spoločnosti patrí zriadenie poradných orgánov (napr. v Bulharsku, Českej republike, Grécku, Španielsku, Portugalsku a Spojenom kráľovstve), konzultácia s nimi o iniciatívach v oblasti politík a o právnych predpisoch, poskytovanie finančnej podpory (ako napríklad v Belgicku, Českej republike, Estónsku, vo Fínsku, v Nemecku, na Slovensku, v Spojenom kráľovstve, Španielsku a vo Švédsku – v Spojenom kráľovstve konkrétne na účely poskytovania pomoci obetiam), organizovanie spoločných konferencií a seminárov, zapojenie MVO do prípravy dokumentov pre vnútroštátne alebo medzinárodné subjekty alebo zaradenie ich členov do delegácií zúčastňujúcich sa na konferenciách OSN (prípad Švédska). Niektoré členské štáty (Bulharsko, Grécko, Poľsko a Rakúsko) zdôraznili úlohu Európskeho roka rovnakých príležitostí pre všetkých (2007) pri nadväzovaní spolupráce s MVO a význam ich zapojenia do projektov súvisiacich s uvedenou iniciatívou. Česká republika, Litva a Poľsko zdôraznili úlohu MVO pri vykonávaní projektov financovaných zo štrukturálnych fondov. 7. ZÁVERY Vzhľadom na rozsiahle zmeny právnych predpisov požadované vo viacerých členských štátoch a podstatný pokrok, ktorý väčšina členských štátov dosiahla pri vykonávaní ustanovení smernice 2002/73/ES, transpozíciu danej smernice možno vo všeobecnosti považovať za uspokojivú. Viacero členských štátov však ešte musí vyvinúť úsilie na dosiahnutie úplnej a správnej transpozície. Smernica je dôležitým míľnikom v rozvoji právnych predpisov ES v oblasti rodovej rovnosti, keďže modernizovala pravidlá rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide zamestnanie a súvisiace oblasti. Vzhľadom na pretrvávanie nerovností a diskriminácie je však dôležité, aby sa právne predpisy ES a vnútroštátne právne predpisy v oblasti rodovej rovnosti dôsledne vykonávali a presadzovali. Úloha subjektov v oblasti rovnosti, ktoré nielen monitorujú vývoj na vnútroštátnej úrovni a pomáhajú obetiam diskriminácie, ale aj prispievajú k prehlbovaniu rovnosti v dlhodobom meradle prostredníctvom mnohých ďalších činností, je v tomto ohľade mimoriadne dôležitá. Ak sa má zvýšiť povedomie a účinne sa majú využívať nástroje na odstránenie diskriminácie stanovené v smernici, je nevyhnutné zapojiť všetky subjekty (orgány, sociálnych partnerov, MVO, subjekty v oblasti rovnosti a širokú verejnosť). [1] Ú. v. ES L 269, 5.10.2002, s. 15. [2] Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania, Ú. v. EÚ L 204, 26.7.2006, s. 23. [3] V nasledujúcich častiach tejto správy všetky ustanovenia, na ktoré sa odkazuje, sú ustanovenia zmenenej a doplnenej smernice 76/207/EHS, a nie smernice 2002/73/ES, ktorou sa uvedená smernica mení a dopĺňa. [4] Pozri najmä uznesenie z 15. januára 2009 o transpozícii a uplatňovaní smernice 2002/73/ES, 2008/2039(INI). [5] Rozsudok zo 17. júla 2008 vo veci C-543/07 Komisia / Belgicko; C-340/07 Komisia/Holandsko [2008] Zb. s. I-43. [6] Pozri smernicu Rady 2000/43/ES z 20. júna 2000, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod, Ú. v. ES L 180, 19.7.2000, s. 22, a smernicu Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, Ú. v. ES L 303, 2.12.2000, s. 16. [7] K dispozícii na: http://www.etuc.org/IMG/pdf/framework_of_actions_gender_equality_010305-2.pdf.