Vzhľadom na uvedené je jasné aj to, že rozsah pôsobnosti smernice sa, aj za predpokladu riadneho uplatňovania, obmedzuje na regulačné opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy, ktoré sú k dispozícii pre občianskoprávne presadzovanie práv duševného vlastníctva. V smernici ako takej sa teda nedajú riešiť všetky výzvy, ktoré zainteresované strany uviedli počas hodnotenia smernice, najmä pokiaľ ide o výzvy týkajúce sa ochrany práv duševného vlastníctva vo všeobecnejších súvislostiach, nie v súvislosti s právnymi spormi alebo s postupmi pred právnymi spormi. Niektoré zainteresované strany by napríklad chceli objasnenie alebo preskúmanie pravidiel, ktorými sa obmedzuje zodpovednosť poskytovateľov sprostredkovateľských služieb, pričom tie sa primárne riešia v smernici o elektronickom obchode. Komisia zohľadnila spätnú väzbu prijatú od zainteresovaných strán v tejto otázke a, hoci sa zaviazala zachovať súčasný režim zodpovednosti, v rámci nedávnej iniciatívy lepšie objasnila zodpovednosť sprostredkovateľov pri odhaľovaní a odstraňovaní nezákonného obsahu na internete (vrátane obsahu porušujúceho práva duševného vlastníctva).

Opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy stanovené v smernici sa však v jednotlivých členských štátoch nevykonávajú a neuplatňujú jednotne. Je to tak preto, lebo smernicou sa zabezpečuje minimálna harmonizácia (t. j. v článku 2 sa výslovne umožňuje poskytnúť v rámci vnútroštátnych právnych predpisov prostriedky, ktoré sú priaznivejšie pre nositeľov práv), neexistuje jednotný výklad ustanovení smernice a existujú rozdiely medzi jednotlivými vnútroštátnymi občianskoprávnymi konaniami a právnymi tradíciami. Pre právny rámec EÚ pre občianskoprávne presadzovanie práv duševného vlastníctva by preto mohlo byť výhodné, keby sa objasnili niektoré aspekty smernice, pretože by sa tým umožnil jej jednotnejší a účinnejší výklad, ako aj uplatňovanie.

·môžu vo vhodných prípadoch stanoviť paušálnu sumu na základe takých prvkov, ako je prinajmenšom výška odmeny alebo poplatkov, ktorú by musel zaplatiť porušovateľ, ak by požiadal o povolenie na použitie príslušného predmetu chráneného právami duševného vlastníctva (ďalej len „hypotetická odmena/poplatok“) [článok 13 ods. 1 písm. b)].

Súdny dvor vysvetlil, že právne predpisy, v ktorých sa uvádza paušálna náhrada odmeny obhajcu, by mohli byť v zásade odôvodnené za predpokladu, že majú za cieľ zabezpečiť, aby boli náklady, ktoré sa majú uhradiť, primerané. Museli by sa pritom zohľadniť faktory ako predmet konania, príslušná suma alebo práca vykonaná pri zastupovaní dotknutého klienta. Môže to tak byť v prípade, ak je účelom právneho predpisu vylúčiť náhradu nadmerných nákladov. Ide o náklady vyplývajúce nezvyčajne vysokých poplatkov dohodnutých medzi úspešnou stranou a jej obhajcom alebo z toho, že obhajca poskytuje služby, ktoré sa nepovažujú za nevyhnutné na presadzovanie dotknutých práv duševného vlastníctva.

Podľa článku 14 smernice znáša zodpovedajúce a primerané trovy konania a iné výdavky, ktoré vznikli úspešnej strane konania, neúspešná strana konania, pokiaľ to nie je v rozpore so zásadou spravodlivosti. Zásada náhrady trov konania uvedená v článku 14 sa týka všetkých druhov súdnych konaní uvedených v smernici, t. j. konaní o porušení práv duševného vlastníctva. Podľa objasnenia Súdneho dvora sa to týka napríklad aj konaní o náhradu ujmy spôsobenej stranám, na ktoré boli nespravodlivo uplatnené niektoré opatrenia na presadzovanie podľa článku 7 ods. 4 a článku 9 ods. 7 smernice , ako aj konania o vyhlásenie vykonateľnosti s cieľom uznať a vykonať rozsudok, ktorý sa týka presadzovania práv duševného vlastníctva. Netýka sa to konania o výmaze.

V nedávnej veci Súdny dvor uviedol, že nositeľ práv duševného vlastníctva, ktoré boli porušené, môže požadovať od osoby, ktorá tieto práva porušila, náhradu spôsobenej ujmy vo forme zaplatenia sumy zodpovedajúcej dvojnásobku hypotetickej odmeny/poplatku, ak to platné vnútroštátne právne predpisy umožňujú. Súdny dvor ďalej vysvetlil, že v prípade porušenia práv duševného vlastníctva nemožno jednoduchým zaplatením hypotetickej odmeny/poplatku zabezpečiť odškodnenie celej skutočne spôsobenej ujmy. Súdny dvor uviedol, že je to tak preto, lebo zaplatenie tejto odmeny samo osebe nezabezpečuje ani úhradu prípadných nákladov spojených s identifikáciou a prešetrovaním možných porušení, ani náhradu prípadnej nemajetkovej ujmy a ani zaplatenie úrokov zo splatnej sumy. V tejto veci sa uvádza aj to, že použitie metódy paušálnej sumy v podstate znamená, že takto stanovená škoda nemusí byť presne úmerná skutočne utrpenej strate a že v tomto zmysle sa požiadavka na príčinnú súvislosť nesmie vykladať ani uplatňovať príliš reštriktívne.

Podľa názoru Komisie je možnosť stanoviť náhradu škody na základe paušálnej sumy v súlade s článkom 13 ods. 1 písm. b) alternatívou k metóde stanovenej v článku 13 ods. 1 písm. a), pri ktorej sa vyžaduje identifikácia a vyčíslenie všetkých náležitých aspektov, pričom príslušné súdne orgány by mali mať v zásade k dispozícii obe metódy. Uvedené orgány by mali priznať náhradu škody stanovenú na základe paušálnej sumy podľa písmena b) v prípade, ak to považujú za vhodné vzhľadom na okolnosti konkrétneho prípadu, a to najmä vtedy, ak je zložité stanoviť náhradu škody na základe metódy uvedenej v písmene a).

Pokiaľ ide o výber z dvoch alternatívnych metód v konkrétnom prípade, zo znenia článku 13 ods. 1 vyplýva, že by malo byť „vhodné“ uplatniť metódu paušálnej sumy uvedenú v písmene b) uvedeného ustanovenia. V odôvodnení 26 smernice sa uvádza príklad situácií, v ktorých je zložité stanoviť výšku skutočnej utrpenej ujmy. Z dostupných informácií vyplýva, že v niektorých prípadoch môžu navrhovatelia podľa platných vnútroštátnych predpisov požadovať výpočet škody na základe tejto metódy iba vtedy, ak nie je možné použiť metódu uvedenú v písmene a). Takýto výklad nie je podľa názoru Komisie v súlade so smernicou, pretože v odôvodnení 26 sa uvádza iba ako príklad, ktorý sa okrem toho týka zložitosti, a nie nemožnosti použitia inej metódy. Na základe odôvodnenia 17, všeobecných požiadaviek uvedených v článku 3 vrátane požiadaviek na účinnosť a primeranosť, ako aj na základe cieľa, ktorým je náhrada na základe objektívneho kritéria, by sa malo so zohľadnením okolností konkrétneho prípadu určiť, či je vhodné použiť metódu paušálnej sumy.

Z uvedeného vyplýva, že podľa názoru Komisie by sa nemal pojem komerčného rozsahu tak, ako sa používa v rôznych ustanoveniach smernice, chápať čisto iba z kvantitatívneho hľadiska; zohľadňovať je potrebné aj niektoré kvalitatívne prvky, ako napríklad to, či sa predmetná činnosť bežne vykonáva s cieľom hospodárskeho alebo komerčného prospechu.

Niektoré z prostriedkov stanovených v smernici je potrebné uplatňovať iba na porušovanie práv duševného vlastníctva v komerčnom rozsahu (článok 6 ods. 2 a článok 9 ods. 2) alebo sa týkajú iba iných osôb než porušovateľov [článok 8 ods. 1 písm. a) až c)], a to takých, ktoré majú vo vlastníctve tovar porušujúci práva, používajú služby porušujúce práva v komerčnom rozsahu alebo poskytujú v komerčnom rozsahu služby využívané pri činnostiach spojených s porušovaním práv.

Konkrétnejšie, hoci sa v článku 14 smernice uvádzajú trovy konania a iné výdavky, ktoré vynaložila úspešná strana, v smernici sa nevymedzuje, čo presne do týchto pojmov patrí. Súdny dvor rozhodol, že pojem „trovy konania“ sa okrem iného vzťahuje aj na poplatky za obhajcu. Rozhodol aj o tom, že pojem „iné výdavky“ sa v zásade týka nákladov, ktoré vznikli za služby technického poradcu. Súdny dvor však uviedol aj to, že pojem iné výdavky sa má vykladať reštriktívne a že vzhľadom na to sa za „iné výdavky“ v zmysle článku 14 považujú iba náklady, ktoré priamo a úzko súvisia so súdnym konaním.

V článku 14 smernice sa okrem toho uvádza, že trovy konania, ktoré má znášať neúspešná strana, musia byť „primerané“. V tomto zmysle dospel Súdny dvor k záveru, že hoci požiadavka na primeranosť neznamená, že neúspešná strana musí nevyhnutne v plnej výške uhradiť náklady, ktoré vznikli druhej strane, úspešná strana by mala mať právo na úhradu prinajmenšom podstatnej a náležitej časti primeraných nákladov, ktoré jej vznikli. Preto sa musí vo vnútroštátnych právnych predpisoch, v ktorých sa stanovuje absolútny limit nákladov na pomoc obhajcu, stanoviť aj to, že uvedený limit je v súlade s bežnými sadzbami účtovanými za služby obhajcu v oblasti duševného vlastníctva. V takých právnych predpisoch sa však musí zabezpečovať prinajmenšom aj to, že podstatnú a náležitú časť primeraných nákladov, ktoré skutočne vznikli úspešnej strane, znáša neúspešná strana.

Komisia zastáva názor, že môže byť opodstatnené prijať podobný prístup aj pri výklade a uplatňovaní článku 6 ods. 1 smernice. Hoci by navrhovateľ mal označiť informácie, ktoré požaduje, do najmenších známych podrobností, táto povinnosť by sa mala vykladať v prijateľnom rozsahu vzhľadom na špecifiká predmetného prípadu. Podľa názoru Komisie to znamená, že hoci v zásade by mal navrhovateľ označiť vo svojom návrhu jednotlivé dôkazy, článkom 6 ods. 1 sa nebráni tomu, aby v niektorých prípadoch navrhovateľ uviedol konkrétnu kategóriu dôkazov, ak je táto miera označenia dostatočná nato, aby protistrana identifikovala konkrétny dôkaz, ktorý má v držbe, a príslušný súdny orgán rozhodol o návrhu na zverejnenie.

Počas hodnotenia sa uvádzalo, že v niektorých členských štátoch môže byť proces označenia dôkazov, ktoré sa nachádzajú v držbe protistrany, pre navrhovateľa veľmi zaťažujúci, a preto je v praxi možnosť získania takýchto dôkazov do veľkej miery obmedzená. Uvádzalo sa, že navrhovatelia musia v niektorých prípadoch označiť presnú povahu, miesto, referenčné čísla alebo obsah požadovaných dokumentov, a to aj vtedy, ak je pre externú osobu, ktorá požadované dokumenty ani nemusela vidieť, náročné, ak nie priam nemožné, takéto informácie získať.

V inej veci Súdny dvor objasnil, že článkom 8 ods. 3 písm. e) smernice sa bráni tomu, aby sa v ustanoveniach vnútroštátnych právnych predpisov neobmedzene a nepodmienene dovoľovalo bankovej inštitúcii, aby s odvolaním sa na bankové tajomstvo odmietla poskytnúť informácie podľa článku 8 ods. 1 písm. c) smernice o mene a adrese vlastníka účtu. Takéto neobmedzené a nepodmienené povolenie odvolávať sa na bankové tajomstvo môže závažne narušiť účinný výkon základného práva duševného vlastníctva, a to v prospech práva osôb uvedených v článku 8 ods. 1 smernice na ochranu osobných údajov, ktoré sa ich týkajú.

Súdny dvor uviedol aj to, že týmito predpismi sa nebráni uplatňovaniu vnútroštátnych právnych predpisov na základe článku 8 smernice, v ktorých sa s cieľom identifikovať internetového účastníka alebo používateľa povoľuje poskytovateľovi internetových služieb v občianskom súdnom konaní poskytnúť držiteľovi autorského práva alebo jeho zástupcovi informácie o účastníkovi, ktorému poskytovateľ internetových služieb poskytol IP adresu, údajne použitú pri porušení práv. V takýchto vnútroštátnych právnych predpisoch by sa však malo vnútroštátnemu súdu, ktorý začal konať, umožniť, aby zvážil jednotlivé protichodné záujmy na základe skutkovej podstaty každej veci a riadne zohľadnil požiadavky zásady proporcionality.

Každé uznesenie príslušných súdnych orgánov týkajúce sa poskytnutia informácií vydané podľa článku 8 by sa malo týkať iba informácií, ktoré sú skutočne potrebné na identifikovanie zdroja a rozsahu porušenia. Podľa názoru Komisie to vyplýva z požiadavky na odôvodnený a primeraný návrh uvedenej v článku 8 ods. 1 a zo všeobecných povinností stanovených v článku 3 (najmä požiadaviek na to, že schválené opatrenia musia byť spravodlivé a nestranné, nesmú byť zbytočne zložité alebo nákladné, a že sa musia zabezpečiť záruky proti zneužitiu).

Všeobecnou povinnosťou je podľa smernice zabezpečenie opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy potrebných na presadzovanie práv duševného vlastníctva. Tie sú „spravodlivé a nestranné“ a nesmú byť „zbytočne zložité alebo nákladné alebo mať za následok príliš dlhé lehoty alebo neoprávnené prieťahy“. Musia byť aj účinné, primerané a odradzujúce, nesmú predstavovať prekážky obchodu a musia stanovovať záruky proti zneužívaniu (článok 3 ods. 1 a 2). Okrem toho by sa tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy mali v každom prípade určovať tak, aby umožňovali riadne zohľadnenie osobitných charakteristík daného prípadu, a to aj osobitných znakov každého práva duševného vlastníctva, a v prípade potreby aj úmyselnej alebo neúmyselnej povahy porušenia. S cieľom zabezpečiť vyvážené využívanie systému občianskoprávneho presadzovania práv duševného vlastníctva by príslušné súdne orgány preto mali vo všeobecnosti pri zvažovaní stanovenia opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy uvedených v smernici posudzovať prípady jednotlivo.

Okrem toho existujú ťažkosti s chápaním významu spojenia „dôkazy, ktoré sa nachádzajú v držbe protistrany“. Konkrétnejšie vzniká neistota v tom, či sa má pojem „držba“ vzťahovať iba na vlastníctvo dôkazu, alebo či sa má chápať širšie a znamenať dokonca aj to, že protistrana je povinná uskutočniť primerané pátranie.

Aj keď podľa názoru Komisie článok 6 ods. 1 podľa všetkého nepredstavuje jednoznačný základ nato, aby sa od strany, ktorá chce predložiť takýto dôkaz, vyžadovalo, aby pátrala po dôkazoch vo vlastníctve tretích strán, ktoré sama nemá v držbe, Komisia poznamenáva, že použitím slova „držba“ sa naznačuje, že nie je nevyhnutne potrebné, aby strana dôkaz vlastnila. Preto môže podľa názoru Komisie článok 6 ods. 1 v odôvodnených prípadoch predstavovať povinnosť strany uskutočniť dôkladné pátranie po dôkazoch v rámci vlastnej organizácie (a to aj v samostatných právnických osobách, ktoré strana riadi), ak navrhovateľ primerane podložil a označil návrh týkajúci sa príslušného dôkazu, ak táto povinnosť nepresahuje to, čo je primerané, a nie je zbytočne nákladná a ak sa v prípade potreby poskytujú záruky proti zneužívaniu.

Každý návrh na predloženie dôkazu podľa článku 6 ods. 1 smernice by mal byť primerane podložený a označený a mal by sa obmedzovať iba na to, čo je primerané pre konkrétne okolnosti prípadu. Táto požiadavka však nemusí znamenať, že strana, na ktorú sa toto opatrenie vzťahuje, nemôže byť v niektorých prípadoch požiadaná, aby predložila konkrétne kategórie dôkazov alebo vykonala dôkladné pátranie po dôkazoch v rámci vlastnej organizácie.

4.Zabezpečenie ochrany dôverných informácií

Na možnosť získať opatrenia uvedené v článku 6 ods. 1 a 2, článku 7 ods. 1 a článku 8 ods. 1 a 2 smernice sa vzťahuje ochrana dôverných informácií. Toto obmedzenie je dôležité najmä vtedy, keď dokumenty uvádzané ako dôkaz alebo informácie, ktoré sa majú potenciálne predložiť, obsahujú obchodné tajomstvá alebo iné citlivé obchodné informácie strany, na ktorú sa tieto opatrenia vzťahujú.

V prípade žiadostí týkajúcich sa práva na informácie podaných podľa článku 8 sa uvádzalo, že skutočnosť, že na niektoré druhy informácií sa v rôznych členských štátoch môžu vzťahovať rôzne režimy dôvernosti, môže nositeľom práv spôsobovať ďalšie problémy. Je to tak preto, lebo nie je jasné, či môžu v krajine, v ktorej sa na dôvernosť daných informácií vzťahujú prísnejšie pravidlá zachovávania dôvernosti, použiť informácie, ktoré zákonne získali v inej krajine.

V záujme proporcionality by mali byť návrhy na predloženie dôkazov podané podľa článku 6, na ochranné opatrenia podané podľa článku 7 a na poskytnutie informácií uvedených v článku 8 dostatočne relevantné nato, aby v dotknutom súdnom konaní preukázali predmetné nároky. Avšak, dokonca aj v prípade, že niektoré informácie vo vlastníctve protistrany sú zásadné na preukázanie údajného porušenia alebo jeho rozsahu či dôsledkov, môže sa stať, že tieto informácie by v niektorých prípadoch vzhľadom na svoju osobitnú povahu mali napríklad stále takú veľkú komerčnú hodnotu, že by sa nemali navrhovateľovi zverejňovať. Zo spätnej väzby v procese hodnotenia vyplýva, že pre súdne orgány môže byť náročné vyriešiť takéto protichodné záujmy, a to najmä vtedy, ak si strany navzájom konkurujú.

Komisia v tejto súvislosti poznamenáva, že v uvedených článkoch sa nestanovuje, že by sa takéto dôverné informácie nemohli použiť v predmetnom konaní. Skôr z nich vyplýva, že tieto informácie sa musia chrániť. V niektorých členských štátoch boli zavedené opatrenia, na základe ktorých sa dôverné informácie zverejňujú iba súdu alebo tretej strane viazanej osobitnými pravidlami týkajúcimi sa dôvernosti. Aj v článku 60 ods. 3 Dohody o jednotnom patentovom súde sa uvádza, že Jednotný patentový súd má možnosť nariadiť obhliadku na mieste vykonanú osobou, ktorú vymenuje. Hoci sa navrhovateľ na obhliadke na mieste nemôže zúčastniť, môže ho zastupovať nezávislý odborník z praxe, ktorého meno sa musí uviesť v uznesení súdu.

Podľa názoru Komisie by príslušné súdne orgány mali mať možnosť rozhodnúť na základe podrobných pravidiel vnútroštátneho práva z vlastnej iniciatívy alebo na návrh účastníka konania o vhodných prostriedkoch na ochranu dôverných informácií, ak by mali byť tieto informácie dotknuté opatreniami uvedenými v článkoch 6, 7 alebo 8. Hoci sa to v uvedených ustanoveniach výslovne nevyžaduje, domnieva sa, že medzi takéto prostriedky by mohla v opodstatnených prípadoch patriť napríklad možnosť predložiť také informácie iba príslušným súdnym orgánom alebo nezávislej a nestrannej tretej strane, ktorá je vymenovaná na účely pomoci v konaní alebo pri obhliadkach s cieľom poskytnutia opisu alebo zaistenia a na ktorú sa vzťahujú príslušné povinnosti v oblasti dôvernosti. Každým takýmto prostriedkom by sa malo zabezpečiť, aby informácie neboli zverejnené navrhovateľovi, inému účastníkovi konania či širokej verejnosti, pričom je potrebné riadne zohľadniť právo navrhovateľa alebo iných účastníkov na obhajobu.

Prostredníctvom vhodných prostriedkov, ktorými sa zabezpečujú potrebné záruky, by mala nadobudnúť účinnosť povinnosť ochrany dôverných informácií stanovená v článkoch 6, 7 a 8 smernice. Takéto vhodné prostriedky môžu zahŕňať napríklad predloženie dôverných informácií iba príslušným súdnym orgánom alebo obhliadka na mieste s cieľom poskytnutia opisu alebo zaistenia, ktorú vykonávajú iba určité nezávislé a nestranné tretie strany.

5.Význam kaucie

V smernici sa stanovuje, že opatrenia na zabezpečenie dôkazov (článok 7 ods. 2) a predbežné opatrenia (článok 9 ods. 6) môžu byť podmienené tým, že navrhovateľ zloží dostatočnú kauciu alebo rovnocennú záruku určenú na zabezpečenie náhrady za akúkoľvek ujmu utrpenú odporcom. Takéto kaucie alebo záruky predstavujú dôležitý nástroj nielen na zabezpečenie náhrady za ujmu ex post tam, kde je to potrebné, ale aj na predchádzanie možnému zneužitiu opatrení uvedených v smernici. V tomto zmysle sa osobitnými povinnosťami stanovenými v článku 7 ods. 2 a článku 9 ods. 6 vykonáva všeobecná povinnosť uvedená v článku 3 ods. 2, t. j. že opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy stanovené v smernici sa musia uplatňovať takým spôsobom, aby sa poskytovali záruky proti ich zneužívaniu.

V článku 3 ods. 2 sa však stanovuje aj to, že opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť účinné, primerané a odrádzajúce a podľa článku 3 ods. 1 musia byť spravodlivé a nestranné, pričom nesmú byť zbytočne nákladné. Tým sa zdôrazňuje, že hoci treba zabrániť zneužitiu, prostriedky na tento účel nesmú byť v rozpore s uvedenými požiadavkami. Znamená to napríklad, že kaucie, ktoré je potrebné zložiť za uloženie predbežných opatrení, by nemali byť stanovené na takej úrovni, aby už v praxi navrhovatelia nežiadali o predmetné predbežné opatrenia. Dôležité je to najmä pre MSP, keďže náklady na občianske súdne konanie sú spolu s rizikom prehry a povinnosťou zaplatiť poplatky za oboch účastníkov hlavným odrádzajúcim prvkom pri presadzovaní práv duševného vlastníctva v občianskom súdnom konaní .

Povinnosť navrhovateľa zložiť dostatočnú kauciu alebo rovnocennú záruku, ktorá má byť predpokladom vydania predbežných a preventívnych opatrení v súlade s článkami 7 a 9 smernice, môže byť vhodným prostriedkom na zabránenie zneužitiu týchto opatrení. Pri určovaní dostatočnosti kaucie alebo rovnocennej záruky by sa mali v konkrétnom prípade okrem iného zohľadňovať hospodárska spôsobilosť navrhovateľa a možné vplyvy účinnosti uplatňovaných opatrení, napríklad na MSP.

6.Možnosti a podstata ochranného listu

V článku 7 ods. 1 smernice sa uvádza možnosť vydať v prípade potreby opatrenia na zabezpečenie dôkazov bez toho, aby sa o tom dozvedel druhý účastník konania (t. j. ex parte), najmä ak je pravdepodobné, že akékoľvek omeškanie by spôsobilo nositeľovi práv nenapraviteľnú škodu, alebo ak hrozí preukázateľné riziko zničenia dôkazov. Podobne, ako sa uvádza v článku 9 ods. 4 smernice, sa môžu vydať ex parte aj predbežné a preventívne opatrenia, a to najmä vtedy, ak by omeškanie spôsobilo nenapraviteľnú škodu nositeľovi práv. Z dôvodu naliehavej povahy a/alebo potreby neinformovať odporcu vopred sa v takých prípadoch rozhodnutie o vydaní opatrení prijíma jednostranne bez predchádzajúceho oznámenia a vypočutia. Odporca tak nemá možnosť predložiť argumenty na svoju obhajobu ani vtedy, ak naňho môže mať vydané opatrenie závažný negatívny vplyv.

V článkoch 7 a 9 sa stanovuje množstvo záruk, a najmä skutočnosť, že takéto súdne príkazy ex parte možno vydať len na základe osobitných dôvodov, musia sa odporcovi oznámiť okamžite po vykonaní a podliehajú súdnemu preskúmaniu ex post, v rámci ktorého môže byť odporca vypočutý. Faktom však zostáva, že takýmito opatreniami ex parte je do veľkej miery dotknuté základné právo odporcu na vypočutie a obhajobu na súde, ktoré je súčasťou základného práva na spravodlivý proces . Obmedzenia práva na vypočutie by sa preto mali v zásade ukladať len podľa týchto článkov, pričom je potrebné poskytnúť nevyhnutné záruky, a to len v rozsahu, v akom sú takéto obmedzenia potrebné na zabezpečenie práva na ochranu duševného vlastníctva a práva na účinnú súdnu ochranu navrhovateľa, ktoré sú takisto základnými právami zaručenými chartou.

S cieľom dosiahnuť spravodlivú rovnováhu medzi týmito protichodnými záujmami a základnými právami sa v niektorých členských štátoch (Belgicko, Francúzsko, Nemecko, Holandsko a Španielsko) a v pravidle 207 rokovacieho poriadku Jednotného patentového súdu stanovuje nástroj ochranného listu. Prostredníctvom ochranného listu odporca, ktorý sa obáva žaloby za porušenie práv duševného vlastníctva (napríklad preto, že dostal list s upozornením od nositeľa práv), vopred informuje príslušné súdne orgány (t. j. ešte pred podaním návrhu), prečo je podľa neho potenciálna žaloba týkajúca sa porušenia práv neopodstatnená. Hlavným účelom ochranného listu je poskytnúť súdnym orgánom čo najviac relevantných informácií bez vypočutia odporcu po podaní návrhu na predbežné opatrenie a pred prijatím rozhodnutia o návrhu.

Hoci sa ochranný list v smernici výslovne neuvádza, tento nástroj možno považovať za vhodný na nastolenie spravodlivej a primeranej rovnováhy medzi rôznymi protichodnými záujmami a predmetnými základnými právami v súvislosti s možnosťou vydania opatrení ex parte stanovených v článku 7 ods. 1 a článku 9 ods. 4 smernice.

IV.ZABEZPEČENIE ÚČINNÉHO PRESADZOVANIA PRÁV DUŠEVNÉHO VLASTNÍCTVA, A TO AJ V DIGITÁLNYCH SÚVISLOSTIACH