1.

žiada Radu a Komisiu, aby zohľadnili tieto odporúčania: i) zaručiť rešpektovanie zásady prenesenia právomocí Únie podľa článku 5 ods. 1 ZEÚ a ustálenej judikatúry Súdneho dvora, v ktorej sa stanovuje, že „voľba právneho základu aktu Európskej únie musí byť založená na objektívnych prvkoch, ktoré možno preskúmať v rámci súdneho preskúmania a medzi ktoré patria predovšetkým cieľ a obsah aktu“ (8); ii) prijať preto stanovisko v podobe listu z 19. februára 2016 prijaté Výborom pre právne veci, v ktorom sa uvádza: „keďže navrhované rozhodnutie Rady je zamerané na splnomocnenie členských štátov na ratifikáciu Protokolu HNS z roku 2010 v mene Únie alebo pristúpenie k nemu, a aby boli v dôsledku toho viazané pravidlami Dohovoru HNS z roku 2010, a vzhľadom na to, že dohovor sa nevzťahuje len na prípady environmentálnych škôd (vďaka čomu nadobúda účinnosť zásada, podľa ktorej by sa mali prijať preventívne opatrenia, a zásada znečisťovateľ platí), ale aj na prípady iných ako environmentálnych škôd spôsobených pri preprave určitých látok po mori, článok 100 ods. 2, článok 192 ods. 1 a článok 218 ods. 6 písm. a) bod v) ZFEÚ predstavujú vhodné právne základy tohto návrhu“; iii) zabezpečiť, aby medzinárodné záväzky prijaté v rámci ratifikácie Dohovoru HNS z roku 2010 alebo pristúpenia k nemu v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora nemali nepriaznivý vplyv na jednotnosť, integritu a účinnosť spoločných pravidiel Únie (9); iv) venovať v tejto súvislosti zvýšenú pozornosť prekrývaniu smernice o environmentálnej zodpovednosti a Dohovoru HNS z roku 2010, pokiaľ ide o environmentálnu škodu spôsobenú na území a v morských vodách patriacich pod právomoc štátu, ktorý je zmluvnou stranou, o škodu spôsobenú znečistením životného prostredia vo výhradnej hospodárskej zóne alebo v rovnocennej oblasti (do 200 námorných míľ od základných línií) štátu, ktorý je zmluvnou stranou, a o preventívne opatrenia na predchádzanie takejto škode alebo na jej minimalizáciu (preventívne opatrenia, primárna náprava a doplnková náprava); v) zaistiť minimalizáciu možnosti konfliktu medzi smernicou o environmentálnej zodpovednosti a Dohovorom HNS z roku 2010 tým, že sa prijmú všetky primerané opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby členské štáty, ktoré dohovor ratifikujú alebo k nemu pristúpia, v súlade s článkom 4 ods. 2 a prílohou IV k smernici o environmentálnej zodpovednosti v plnej miere rešpektovali doložku o výlučnosti podľa článku 7 ods. 4 a 5 Dohovoru HNS z roku 2010, podľa ktorej nie je možné vzniesť voči vlastníkovi lode žiadny iný nárok, iba ak podľa uvedeného dohovoru; vi) zabezpečiť, aby sa znížilo riziko vytvorenia a prehĺbenia konkurenčnej nevýhody štátov, ktoré sú pripravené pristúpiť k Dohovoru HNS z roku 2010, oproti tým, ktoré by mohli chcieť tento proces oddialiť a naďalej byť viazané len smernicou o environmentálnej zodpovednosti; vii) zabezpečiť odstránenie trvalej koexistencie dvoch režimov námornej zodpovednosti – režimu Únie a medzinárodného režimu –, ktorá by viedla k roztriešteniu právnych predpisov Únie a navyše by ohrozila jednoznačné určovanie zodpovednosti, pričom by mohla viesť k zdĺhavým a finančne nákladným súdnym konaniam na škodu obetí a odvetvia lodnej dopravy; viii) v tejto súvislosti zabezpečiť, aby sa členským štátom uložila jednoznačná povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia na dosiahnutie konkrétneho výsledku, teda ratifikácie Dohovoru HNS z roku 2010 alebo pristúpenia k nemu v primeranej lehote, ktorá by nemala byť dlhšia ako dva roky od dátumu nadobudnutia účinnosti rozhodnutia Rady;