[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV |

Brusel, 28.6.2006

KOM(2006) 347 v konečnom znení

OZNÁMENIE KOMISIE RADE, A EURÓPSKEMU PARLAMENTU

Na ceste k strategickému partnerstvu medzi EÚ a Južnou Afrikou

OZNÁMENIE KOMISIE RADE, A EURÓPSKEMU PARLAMENTU

Na ceste k strategickému partnerstvu medzi EÚ a Južnou Afrikou

ÚVOD

Južná Afrika je krajinou, ktorá od ukončenia apartheidu pred dvanástimi rokmi prešla zmenami. Nechala za sebou traumu apartheidu, aby vytvorila demokratickú, tolerantnú a multirasovú spoločnosť. Krajina dosiahla finančnú a ekonomickú stabilitu, ktorá jej umožnila ďalší rozvoj ekonomického rastu v prospech všetkých jej obyvateľov. Krajina získala vo svojom regióne a na africkom kontinente vedúce postavenie a stala sa tu „strážcom mieru“. Získal autoritu nielen v Afrike, ale aj u celosvetových mnohostranných inštitúcií.

EÚ po rozšírení vytvorila nový prístup k spolupráci severu s juhom prijatím troch kľúčových politických dokumentov – Miléniové ciele rozvoja, Európsky konsenzus o rozvoji a Stratégia EÚ pre Afriku. EÚ zvyšuje svoju zahraničnopolitickú angažovanosť a usiluje sa podporovať stabilitu, bezpečnosť a prosperitu na celom svete.

Južná Afrika je preto na africkom kontinente a na celosvetovej úrovni prirodzeným partnerom Európy. EÚ a Južná Afrika, opierajúc sa o spoločné hodnoty a záujmy ako aj o silné kultúrne puto, vytvorili silné partnerstvo, ktoré má mnoho podôb a ktorého základ tvorí „Dohoda o obchode, rozvoji a spolupráci“ (Trade, Development and Cooperation Agreement, ďalej TDCA) medzi Južnou Afrikou, Európskym Spoločenstvom a jeho členskými štátmi.

Dnes si vzťahy medzi Južnou Afrikou a EÚ vyžadujú väčšiu koherenciu, jasné ciele a spoločnú politickú víziu budúcnosti vzhľadom na posilnenie spoločného politického postupu. Partnerstvo si vyžaduje jasné vyjadrenie, čo môžu obe strany od seba navzájom očakávať v oblasti domácej, regionálnej, kontinentálnej a celosvetovej politiky pri primeranom zohľadnení jedinečného postavenia, ktoré majú Južná Afrika a EÚ v novom globalizovanom svete.

Účelom tohto oznámenia o strategickom partnerstve s Južnou Afrikou je preto návrh komplexného, koherentného a koordinovaného dlhodobého rámca politickej spolupráce s Juhoafrickou republikou so zreteľom na traumatickú minulosť tejto krajiny, jej úlohu „bezpečného prístavu“ v regióne a na jej jedinečné postavenie na kontinente a na svetovej scéne.

1. JUžNÁ AFRIKA PO SKONčENÍ APARTHEIDU

Dvanásť rokov po skončení apartheidu, ktorý mal vážny dosah na všetky aspekty spoločnosti, Južná Afrika ešte stále zápasí s nedávnou traumatickou minulosťou. Napriek tomu však už dosiahla značného pokroku.

Vnútropolitický vývoj: od roku 1994 pracuje vláda na odstraňovaní apartheidu v spoločnosti a vytváraní demokratickej spoločnosti založenej na rovnosti, bez rasovej neznášanlivosti, spoločnosti rešpektujúcej práva, pokiaľ ide o náboženstvo, kultúru, jazyk a komunity pôvodného obyvateľstva. Bola nastolená nová politika a nové programy, ktoré majú za úlohu zlepšiť kvalitu života väčšiny obyvateľov, bolo zavedené poskytovanie základných sociálnych služieb a pozitívna diskriminácia prostredníctvom politiky Black Economic Empowerment (BEE).

Medzi dosiahnuté úspechy patria:

- ústavný systém politických strán,

- fungujúca parlamentná demokracia,

- prevažujúci zmysel pre ústavnosť a právny štát

- mechanizmus zabezpečujúci zodpovednosť, transparentnosť a poskytovanie informácií zo strany verejnej správy,

- nezávislé súdnictvo.

Po ekonomickej stránke zostáva najmarkantnejšou črtou duálna ekonomika, ktorú krajina zdedila ešte z čias apartheidu a ktorá vychádza z rasovej segregácie a je dôvodom prečo takmer polovica obyvateľstva naďalej žije v chudobe.

Od skončenia apartheidu krajina úspešne dosiahla vnútornú a vonkajšiu makroekonomickú stabilitu. Verejné výdavky zostali na celkove udržateľnej úrovni s rozpočtovým deficitom nižším ako 3 % HDP. Rast formálnej ekonomiky musí naďalej stúpať, aby sa umožnilo dosiahnutie výraznejšieho ekonomického rozmachu, vytvorili sa nové pracovné príležitosti a dosiahla sa integrácia neformálnej ekonomiky. Perspektíva na nasledujúce roky je pozitívnejšia a nová vládna politika ASGISA (Accelerated and shared growth initiative for South Africa – Zrýchlená a spoločná iniciatíva rastu pre Južnú Afriku) sa zameriava na boj s chudobou a odstraňovanie nerovnosti podporou ekonomického rastu a zamestnanosti.

Hlavnou výzvou, ktorej krajina čelí v sociálnej oblasti, je nepochybne široká sociálna a ekonomická nerovnosť, ktorá zasahuje celú spoločnosť. Táto nerovnosť sa odzrkadľuje najmä vo vážnych problémoch, ktoré môžu mať škodlivý vplyv na spoločnosť ako celok:

- alarmujúco vysoká prevalencia HIV/AIDS - odhadom takmer 6 miliónov nakazených. Tento údaj predstavuje odhadovanú prevalenciu 21,5 % u dospelých. Strednodobými až dlhodobými dôsledkami tejto pandémie budú veľmi vysoké sociálne náklady a zníženie celkového počtu populácie, zníženie očakávanej dĺžky života a počtu pracovne aktívneho obyvateľstva, to všetko v spojení s drasticky zvýšeným počtom osirelých detí[1].

- stupeň zločinnosti, organizovaného zločinu a násilia, ktoré sa bude týkať predovšetkým žien a detí, v spojení s medzinárodným obchodom s ľuďmi v juhoafrickom regióne.

Južná Afrika čelí vážnym environmentálnym problémom. Prístup k pitnej vode a k vode určenej pre využitie v poľnohospodárstve, pôdna erózia a rozširovanie púští, odpadový manažment a znečistenie, to všetko vplýva na zdravotnú nezávadnosť potravín, dlhodobú prosperitu a ekonomický rozvoj najchudobnejšej zložky populácie, najmä vidieckeho obyvateľstva. Zmena klímy môže znovu vyvolať mnohé z týchto obáv týkajúcich sa životného prostredia a priniesť nové problémy. Južná Afrika musí riešiť problém zvýšenej hladiny emisií skleníkových plynov, ktoré pochádzajú zo sektora dopravy a najmä energetiky, pretože elektrická energia sa tu vyrába prevažne z uhlia, pričom sa nepredpokladá, že by nastali zmeny v spôsobe výroby elektrickej energie.

V juhoafrickom regióne tvoria štáty Južná Afrika, Botswana, Lesotho, Namíbia a Svazijsko Juhoafrickú colnú úniu (Southern African Customs Union, ďalej SACU). Od roku 1994 je Južná Afrika členom Juhoafrického spoločenstva pre rozvoj (Southern African Development Community, ďalej SADC), regionálneho hospodárskeho spoločenstva v južnej Afrike, ktoré združuje 14 štátov. Južná Afrika zohráva v regióne kľúčovú úlohu. Prispieva 50 % k HDP subsaharskej Afriky a takmer 75 % k HDP SADC. Juhoafrické investície vo zvyšnej časti južnej Afriky predstavujú 49 % priamych zahraničných investícií v regióne a v 80 % obchodných transakcií v južnej Afrike je JAR jednou z obchodujúcich strán. Vo väčšine prípadov ide o export z Južnej Afriky do zvyšných častí regiónu. Obchodná expanzia Južnej Afriky v regióne kulminuje. Ekonomická migrácia z regiónu do Južnej Afriky má dlhú tradíciu. Okrem toho predstavujú vedecké a technické kapacity Južnej Afriky významný zdroj pre región ako celok.

Na kontinentálnej úrovni je Južná Afrika kľúčovým reprezentantom rozvíjajúceho sa juhu. Zohráva dôležitú úlohu v Africkej únii a patrí medzi iniciátorov a aktívnych účastníkov projektu NEPAD (Nové partnerstvo na rozvoj Afriky). V oblasti mieru a bezpečnosti zohrávala Južná Afrika na africkom kontinente konštruktívnu úlohu ako sprostredkovateľ a „strážca mieru“ v štátoch ako Rwanda, Konžská demokratická republika, Burundi, Libéria, Sudán, Pobrežie Slonoviny. Pokračuje vo svojom úsilí prispieť k riešeniu krízy v Zimbabwe.

Na celosvetovej úrovni je Južná Afrika jedným z vedúcich členov Hnutia nezúčastnených krajín. Je členom Svetovej obchodnej organizácie a Spoločenstva národov a zohráva v týchto organizáciách aktívnu úlohu. Ako člen G20 a skupiny Cairns sa Južná Afrika v rámci rozhovorov v Doha usiluje prostredníctvom vytvárania strategických aliancií a koalícií posilniť spoločný postup ostatných rozvojových krajín, aby sa v rámci rokovaní Svetovej obchodnej banky posilnila otázka rozvoja a aby sa podporila väčšia integrácia rozvojových krajín do mnohostranného obchodného systému. Južná Afrika takisto zohráva dôležitú úlohu v reformnom procese v rámci OSN. Okrem toho sa nedávno pridala k štátom ako je Brazília, Rusko, India a Čína, ktoré začínajú vystupovať ako skupina krajín poskytujúcich pomoc (BRICS) a snaží sa rozvíjať svoju úlohu poskytovateľa pomoci na africkom kontinente. Zároveň sa Južná Afrika stále viac zapája do rozhovorov o ďalších mnohostranných opatreniach v súvislosti s problematikou zmeny klímy.

2. Vzťahy medzi EÚ a Južnou Afrikou

Južná Afrika a EÚ zdieľajú tie isté politické, sociálne a etické hodnoty, ako je demokracia, ľudské práva, právny štát a zodpovedné spravovanie krajiny, tolerancia, rovnosť a záväzok bojovať proti chudobe a sociálnemu vylúčeniu a podpora trvale udržateľného rozvoja.

Zhodujú sa v otázke základných hospodárskych princípov sociálneho trhového hospodárstva, voľného obchodu a vyváženého medzinárodného hospodárskeho poriadku.

Obe strany sa aktívne zasadzujú za agendu mieru a stability, za zodpovedné spravovanie krajiny, demokratizáciu a boj proti chudobe na africkom kontinente. Obe strany veria v mnohostranné riešenia medzinárodných konfliktov a majú záujem na tom, aby rozvojové a rozvíjajúce sa krajiny dostali na medzinárodnej scéne priestor na vyjadrenie.

Dohoda o obchode, rozvoji a spolupráci (TDCA) tvorí právny základ vzťahov medzi Južnou Afrikou a EÚ. Zahŕňa politický dialóg, obchodovanie, spoluprácu v oblasti rozvoja, hospodársku spoluprácu, ako aj spoluprácu v celom rade iných oblastí. Južná Afrika je jednou zo strán Dohody z Cotonou, nemá však prístup k finančným nástrojom dohody, ani k preferenčnému systému obchodovania.

2.1. Politický dialóg

Politický dialóg bol nadviazaný hneď po skončení apartheidu prostredníctvom neformálnych rozhovorov na úrovni vedúcich misií v Pretórii a prostredníctvom vzájomných návštev politikov a vyšších úradníkov.

Na margo činnosti „Rady pre spoluprácu“, spoločného orgánu dozerajúceho na vzťahy medzi EÚ a Južnou Afrikou, sa začal realizovať štruktúrovaný a formálny politický dialóg v zmysle článku 4 dohody TDCA. Rada pre spoluprácu sa od roku 2004 schádza na ministerskej úrovni a po skončení jej rokovaní nasleduje stretnutie „trojky“, ktoré je venované politickým otázkam.

Obidvaja partneri pokladajú politický dialóg za dôležitú súčasť ich partnerstva. Ponúka možnosť výmeny názorov na široké spektrum domácich, regionálnych, kontinentálnych a celosvetových otázok, ako je HIV/AIDS, Zimbabwe, NEPAD a Africká únia, operácie na území Afriky, ktorých cieľom je zachovanie mieru a fond na dosiahnutie mieru v Afrike (African Peace Facility), rozširovanie Európskej únie, vývoj v rámci OSN, mier na Strednom východe a medzinárodný terorizmus.

2.2. Obchodovanie

EÚ je hlavným obchodným partnerom Južnej Afriky, 32 % jej vývozu prúdi do EÚ a 41 % jej dovozu pochádza z EÚ. Južná Afrika je takisto najväčším obchodným partnerom EÚ na africkom kontinente. Odkedy vstúpila do platnosti dohoda TDCA vývoz z EÚ do Južnej Afriky vzrástol v priemere o 9,5 % ročne.

Obchodné ustanovenia uvedené v dohode TDCA sú v platnosti od roku 2000 a vzťahujú sa na okolo 90 % dvojstranného obchodu týchto dvoch partnerov. Pozitívne vplývajú na obchodné vzťahy medzi oboma partnermi a tvoria základ zóny voľného obchodu (Free Trade Area – FTA), ktorá má byť plne funkčná v roku 2012. Zriaďovanie zóny voľného obchodu neprebieha symetricky, pretože na rozdiel od Južnej Afriky otvára EÚ svoj trh rýchlejšie a viacerým výrobkom.

2.3. Spolupráca v oblasti rozvoja

EÚ je najdôležitejším subjektom poskytujúcim pomoc: Komisia spolu s členskými štátmi poskytujú okolo 70 % finančných prostriedkov pomoci, čo predstavuje asi 1,3 % rozpočtu verejných financií a 0,3 % HDP.

Spolupráca v oblasti rozvoja v podobe „Európskeho programu pre obnovu a rozvoj“ dosahuje takmer 130 mil. EUR ročne a financuje sa z rozpočtu Spoločenstva. Sústreďuje sa najmä na podporu ekonomickej aktivity a rastu a na poskytovanie sociálnych služieb. V oblasti sociálnych služieb bola značná časť podpory poskytnutá na zásobovanie vodou a hygienické opatrenia, na vzdelávanie a na budovanie kapacity zdravotného sektora ako príspevok na boj proti HIV/AIDS v krajine.

Európska investičná banka uzavrela s Južnou Afrikou memorandum o porozumení a v rámci záruk Spoločenstva poskytuje pôžičky v priemernej výške 120 mil. EUR ročne.

Hodnotenia ukázali, že spolupráca medzi EÚ a Južnou Afrikou v oblasti rozvoja je dôležitá pre priority politiky, stratégií a rozvoja Južnej Afriky. Celková efektívnosť programu by sa mohla zameraním na menší počet opatrení zlepšiť.

2.4. Spolupráca v iných oblastiach

Južná Afrika uzavrela s EÚ osobitnú Dohodu o spolupráci v oblasti vedy a techniky. Uplatňovanie tejto dohody prostredníctvom rámcových programov pre výskum a technický rozvoj sa za úspešnej účasti výskumných organizácií z Južnej Afriky v niekoľkých tematických oblastiach šiesteho rámcového programu neustále zlepšuje. Juhoafrické výskumné ústavy vo veľkej miere uľahčili spoluprácu vo vedeckej oblasti medzi vedeckými pracovníkmi z Európy a subsaharskej Afriky.

Európske spoločenstvo a Južná Afrika podpísali aj osobitné dohody o obchode s vínom a alkoholom.

Iné oblasti – väčšinou v obmedzenom rozsahu a ad hoc – v ktorých bola rozvinutá spolupráca s Európou zahŕňajú hygienické a fytosanitárne opatrenia a oblasť bezpečnosti potravín, clá, víno a alkohol atď. Pokračuje dialóg v oblasti informačnej spoločnosti, ktorý má za cieľ stanoviť oblasti spolupráce na politickej a právnej úrovni.

V oblasti vzdelávania sa juhoafrické univerzity zúčastňujú na niekoľkých medzinárodných partnerstvách založených v rámci programu Erasmus Mundus. Niekoľko juhoafrických študentov získalo štipendiá na magisterské štúdium v Európe. Boli poskytnuté aj tzv. Marie-Curie-štipendiá v rámci šiesteho rámcového programu pre výskum.

3. Na ceste k strategickému partnerstvu medzi EÚ a Južnou Afrikou

V rámci stretnutí Spoločnej rady pre spoluprácu uznali Južná Afrika, Európska komisia a členské štáty, že si zmeny prebiehajúce v súčasnosti v oblasti vzťahov medzi EÚ a Južnou Afrikou vyžadujú viac koherentnejší strategický rámec. Na stretnutí 23. novembra 2004 prijali „spoločné závery“ a v novembri 2005 „spoločnú správu“ a dohodli sa, že „je potrebné podniknúť nové kroky na zabezpečenie, aby vývoj vzťahov medzi Južnou Afrikou a EÚ smeroval k vytvoreniu skutočne strategického partnerstva, ktoré (...) by ocenilo úlohu Južnej Afriky ako „bezpečného prístavu“ na kontinente a kľúčového subjektu na medzinárodnej scéne“.

Úlohou navrhovaného strategického partnerstva je realizácia tohto procesu, a to

- spojením členských štátov, Spoločenstva a Južnej Afriky do jediného a koherentného rámca s jasnými a spoločne definovanými cieľmi, ktorý by zahŕňal všetky oblasti spolupráce a spojil všetky zúčastnené strany,

- posunom od politického dialógu k strategickej politickej spolupráci a spoločným cieľom v regionálnych, afrických a celosvetových otázkach,

- zlepšením súčasnej spolupráce, vytváraním silnejšej a trvalo udržateľnej hospodárskej spolupráce, implementáciou ustanovení TDCA týkajúcich sa obchodných záležitostí v ich plnom rozsahu a rozšírením spolupráce na oblasť sociálnu, kultúrnu a environmentálnu.

Strategické partnerstvo sa navyše musí opierať o „balík opatrení k Miléniovým cieľom rozvoja“, „Európsky konsenzus o rozvoji“ a „Stratégiu EÚ pre Afriku“ tak, že stredobodom politického dialógu bude pokrok dosiahnutý pri plnení miléniových cieľov rozvoja spolu s otázkami spravovania štátu a s otázkami mieru a bezpečnosti na domácej aj medzinárodnej úrovni.

3.1. Dvojstranné vzťahy – nový strategický prístup k spolupráci

3.1.1. Spolupráca v oblasti politiky

Najdôležitejším prvkom navrhovaného strategického partnerstva je posun od čisto politického dialógu k aktívnej spolupráci v politickej oblasti. Partnerstvo medzi Južnou Afrikou a EÚ sa musí stať platformou, ktorá by spojila zástupcov severu a juhu, ktorí sa snažia dosiahnuť konsenzus. Partnerstvo musí obidvom stranám umožniť aktívne hľadať spoločný základ v otázkach spoločného záujmu, vzájomne sa podporovať pokiaľ ide o ich politické programy a podnikať spoločné politické opatrenia na regionálnej, africkej a svetovej úrovni.

Ako bolo uvedené v článku 4 dohody TDCA, politický dialóg musí zahŕňať všetky aspekty partnerstva: domáce, regionálne, kontinentálne a medzinárodné otázky. Túto zásadu je treba uplatniť aj pri aktívnej spolupráci v politickej oblasti. Je preto prvkom, ktorý zasahuje všetky úrovne spolupráce: dvojstrannú, regionálnu, kontinentálnu a medzinárodnú.

3.1.2. Podpora obchodovania

Obchodné vzťahy sa rozvíjajú nielen zvažovaním ďalšej obojstrannej liberalizácie obchodu s tovarom a vytváraním väčších trhov, ale aj zahrnutím obchodu v oblasti služieb a záväzkov WTO-plus v niekoľkých nových regulačných oblastiach.

Dohodu o voľnom obchode obsiahnutú v TDCA je potrebné ďalej rozvíjať tak, aby zahŕňala harmonizáciu obchodných režimov a nové záväzky v oblastiach ako sú služby, verejné obstarávanie a investície.

Obidve strany sa musia takisto snažiť o rozvoj spolupráce v niekoľkých oblastiach súvisiacich s obchodovaním: clá, pravidlá pôvodu, boj proti podvodom a nezrovnalostiam v colných záležitostiach a s tým súvisiace otázky, politika hospodárskej súťaže, práva spojené s duševným vlastníctvom, ochrana spotrebiteľa, bezpečnosť potravín, hygienické a fytosanitárne opatrenia, technické prekážky obchodu a smernice a normy z hľadiska ich vnútroštátneho uplatnenia a z hľadiska podpory vývozu. Letecká doprava zohráva dôležitú úlohu pri rozvoji hospodárstva, regionálnej integrácii a podpore obchodovania. EÚ a Južná Afrika musia vytvoriť správny právny rámec ďalšieho rozvoja leteckých dopravných služieb a technickej spolupráce v tomto sektore.

Niektoré z obchodných ustanovení – napr. ustanovenia týkajúce sa ochranných opatrení a urovnávania sporov – bude potrebné zrevidovať podľa vývoja budúcich vzťahov medzi TDCA a juhoafrickým procesom týkajúcim sa Dohody o hospodárskom partnerstve.

3.1.3. Na ceste k inovačnému hospodárskemu, sociálnemu a environmentálnemu partnerstvu

Ustanovenia v TDCA týkajúce sa ekonomickej a inej spolupráce otvárajú široký priestor potenciálne plodnej spolupráci, ktorá by mohla byť prínosom pre obidve strany. Jednou z konkrétnych oblastí, kde by takáto forma spolupráce mohla byť prínosom pre južnú Afriku a dodatočne aj pre rozvoj spolupráce, je regionálna politika a sociálna kohézia. Južná Afrika prejavila veľký záujem o európske skúsenosti s implementáciou regionálnej politiky a s využívaním štrukturálnych fondov. Zvažuje, že tieto politiky by mohli poslúžiť ako vzor pre úsilie Južnej Afriky vysporiadať sa s veľkými sociálnymi a hospodárskymi rozdielmi medzi provinciami a regiónmi krajiny. EÚ je pripravená podeliť sa o svoje skúsenosti z oblasti regionálnej politiky a sociálnej kohézie, aby pomohla Južnej Afrike vysporiadať sa s nevyváženosťou a rozdielnosťou.

Kvôli hospodárskej dôležitosti Južnej Afriky v regióne aj v medzinárodnom merítku, bude takisto dôležité rozvíjať lepšiu výmenu v rámci ekonomickej spolupráce vrátane pravidelného hospodárskeho dialógu a výmeny v oblasti makroekonomiky a financií.

Pokiaľ ide o spoluprácu v oblasti vedy a techniky, v rámci platných dohôd ešte existuje potenciál na posilnenie spolupráce v tejto oblasti medzi EÚ a Južnou Afrikou. Je potrebné zamerať sa na podporu toho, aby sa výmena v oblasti vedy odrazila v praxi a v priemyselnej oblasti a zabezpečiť jej okamžitý vplyv na hospodársky rast a zamestnanosť.

Predbežný zoznam nových sľubných oblastí spolupráce, ktorý je potrebné ďalej rozširovať, sa nachádza v prílohe 1.

3.1.4. Spolupráca v oblasti rozvoja – nová stratégia pre krajinu pre roky 2007-2013

Južná Afrika je krajinou so stredným príjmom, ktorej podstatnú časť rozpočtových zdrojov tvoria jej vlastné zdroje a hoci pomoc na rozvoj z EÚ je značná, nie je v porovnaní s rozpočtom krajiny veľká. Prostriedky poskytnuté na rozvoj však vytvorili zdroje pre sektorové programy na podporu rozpočtu, iniciatívy v oblasti osvedčených metód, budovanie kapacít a medzinárodnú prezentáciu krajiny. Okrem toho, a ako bolo uvedené v Európskom konsenze o rozvojovej politike, „mnohé krajiny so stredným príjmom (...) sú konfrontované s veľkými nerovnosťami a nedostatočným spravovaním štátu, čo ohrozuje trvalú udržateľnosť ich vlastných procesov rozvoja. Mnohé z krajín so stredným príjmom zohrávajú dôležitú úlohu pri riešení politických, bezpečnostných a obchodných otázok, pri výrobe a ochrane globálnych verejných hodnôt a v rámci regiónu pôsobia ako „bezpečný prístav“.

Program spolupráce v oblasti rozvoja v rokoch 2007-2013 musí túto skutočnosť zohľadniť, preskúmať potrebu oficiálnej pomoci na rozvoj na strane Južnej Afriky a sústrediť sa na prínos, ktorý pomoc Európy poskytne. Musí zabezpečiť ochranu základných prírodných zdrojov a byť trvalo udržateľná, pokiaľ ide o environmentálnu otázku. Musí byť v plnej miere v súlade s hospodárskou a sociálnou politikou Južnej Afriky a reagovať na jej priority, predovšetkým na riešenie nedostatkov v poskytovaní sociálnych služieb a zohľadniť „rozvojovú“ viac zasahujúcu hospodársku politiku juhoafrickej vlády, ktorá sa zameriava na dosiahnutie hospodárskeho rastu, zamestnanosti a riešenie značných rozdielov a nerovností v príjmoch.

3.2. Južná Afrika – „bezpečný prístav“ v regióne

Južná Afrika, ktorá reprezentuje skoro 75 % celkového HNP v rámci juhoafrického regiónu, je stredobodom regiónu v politickej, hospodárskej, finančnej, obchodnej oblasti a v oblasti ľudských zdrojov. Úloha, ktorú sa rozhodla zohrávať, bude mať obrovský význam pre implementáciu SADC strategického indikatívneho plánu rozvoja regiónu (SADC’s Regional Indicative Strategic Development Plan) a pre regionálnu integráciu v južnej Afrike. SADC zostáva hlavným hnacím motorom regionálnej spolupráce v politickej oblasti a „prirodzeným“ zväzkom v regióne, zatiaľ čo SACU zohráva dôležitú úlohu v oblasti obchodovania.

Stratégia EÚ pre Afriku pokladá regionálne hospodárske spoločenstvá za základný kameň vzťahov medzi EÚ a Afrikou. Pokiaľ ide o juhoafrický región, je potrebné, aby EÚ a Južná Afrika ako strategický partneri nadviazali intenzívnejší a trvalý dialóg a spolupracovali v politickej oblasti v komplexných regionálnych otázkach a v politických otázkach týkajúcich sa regiónu. Musia jasnejšie definovať svoje úlohy v regióne pri zohľadnení vstupu nových ekonomických síl.

Hlavným cieľom spolupráce na regionálnej úrovni je bezpečnosť a zachovanie mieru. Južná Afrika a EÚ musia spolu so SADC podporovať plnenie strategického indikatívneho plánu orgánu pre politiku, obranu a spoluprácu v oblasti bezpečnosti (Strategic Indicative Plan for the Organ on Politics, Defence and Security Cooperation SIPO), včasný varovný systém (Early Warning System) a usilovať sa, aby v juhoafrickom regióne bolo možné zachovať mier.

Rokovania v rámci Dohody o hospodárskom partnerstve medzi ES a SADC sa budú musieť venovať riešeniu otázok, ktoré vznikli v súvislosti s paralelnou existenciou TDCA a budúcej Dohody o hospodárskom partnerstve, pri zohľadnení cieľov tejto dohody – vytvorenie regionálneho trhu tovarov a služieb, ktorého správanie je možné odhadnúť a ktorý sa riadi určitými pravidlami – s cieľom posilniť regionálnu integráciu, harmonizovať pravidlá obchodovania v rámci regiónu voči ES a vytvoriť jednoduchý rámec pre obchodovanie medzi krajinami v južnej Afrike a s ES. Tieto ciele si môžu vyžiadať ďalšie úpravy v TDCA.

3.3. Kľúčová úloha Južnej Afriky na kontinente

Južná Afrika zohráva na kontinente kľúčovú úlohu. Je jednou z hnacích síl Africkej únie a projektu NEPAD. Svojou angažovanosťou v prospech afrického mechanizmu rovnocenného hodnotenia (African Peer Review Mechanism – APRM) podporuje na kontinente myšlienku zodpovedného spravovania štátu. Krajina je pozoruhodným príkladom transformácie z nespravodlivého politického režimu na otvorenú demokratickú spoločnosť, ktorá podporuje toleranciu a zmierenie. Je takisto stále dôležitejším investorom v Afrike, pokiaľ ide o finančné prostriedky alebo poskytovanie know-how a informácií o osvedčených postupoch. Južná Afrika sa usiluje zabrániť vzniku konfliktov, snaží sa pôsobiť ako prostredník, prispievať k riešeniu konfliktov v niekoľkých afrických krajinách a vo veľkej miere podporuje úsilie Africkej únie v tejto oblasti.

Politická a diplomatická spolupráca v otázkach týkajúcich sa Afriky sa musí stať oblasťou, v ktorej Južná Afrika a EÚ nájdu väčšie porozumenie. Spolupráca by nemala byť obmedzená iba na finančnú podporu Africkej únie a podporu misií organizovaných s cieľom zachovať v oblasti mier, ale mala by sa stať prvkom posilneného partnerstva. EÚ musí spolu s Južnou Afrikou preskúmať spôsoby definovania spoločnej africkej agendy a každý z nich by mal podporovať ciele druhého subjektu v Afrike.

Takéto porozumenie neredukuje existujúce vzťahy medzi EÚ a ostatnými africkými krajinami, ani neovplyvňuje spoluprácu s Africkou úniou a regionálnymi hospodárskymi spoločenstvami. Práve naopak, malo by posunúť africkú stratégiu na vnútroštátnu úroveň s cieľom uviesť ostatné krajiny do užšieho vzťahu s EÚ.

3.4. Medzinárodná spolupráca v globálnych otázkach

Južná Afrika má na medzinárodnej scéne jedinečnú pozíciu. Pri mnohých príležitostiach pôsobí ako hovorca rozvíjajúcich sa a rozvojových krajín. Jej autorita v rámci medzinárodných fór je značná a prevyšuje jej hospodársku dôležitosť. Hoci Južná Afrika a EÚ v medzinárodných otázkach nezastávajú vždy to isté stanovisko, predsa sa však v mnohých prípadoch zhodnú. Tak ako Európa, aj Južná Afrika sa angažuje v boji proti šíreniu zbraní hromadného ničenia, v boji za uznanie jurisdikcie Medzinárodného trestného súdu, za zrušenie trestu smrti a v boji proti terorizmu. Obe strany veria vo fungovanie multilaterálneho systému kolektívnej bezpečnosti OSN a v prvoradú zodpovednosť Rady pre bezpečnosť OSN za zachovanie mieru a bezpečnosti vo svete. Zhodujú na v názore, že je potrebné riešiť príčiny a vplyvy klimatických zmien a potvrdili svoj záujem o prehĺbenie vzájomného dialógu v týchto a iných environmentálnych otázkach.

Tieto otázky síce tvoria obsah politických rozhovorov medzi EÚ a Južnou Afrikou, musia však viesť ku konkrétnym krokom. EÚ musí hľadať spoločné stanovisko a usilovať o efektívnu spoluprácu s Južnou Afrikou vo všetkých týchto oblastiach a na medzinárodnej úrovni obhajovať spoločné záujmy.

EÚ sa musí takisto usilovať o rozvinutie vzájomne prospešnej spolupráce v týchto oblastiach: životné prostredie, energetická bezpečnosť a trvalo udržateľné využitie energetických zdrojov, migrácia, boj proti medzinárodnému obchodu s drogami, pranie špinavých peňazí, daňové podvody a vyhýbanie sa plateniu daní, korupcia, bezpečnosť v námornej a leteckej doprave, obchodovanie s ľuďmi a najmä s deťmi, ručné palné zbrane a organizovaný zločin.

Obidvaja partneri sú naklonení silnejšej reprezentácii rozvíjajúcich sa a rozvojových krajín v medzinárodných organizáciách. Z tohto dôvodu potrebujú vyvíjať silnejšiu politickú spoluprácu v rámci medzinárodných finančných inštitúcií a medzinárodných fór vrátane orgánov OSN a prijímať spoločné opatrenia.

4. Závery

Južná Afrika a EÚ zdieľajú spoločný základ ako subjekty spájajúce sever a juh, západ a východ, spájajú civilizácie, národy a rôzne náboženské skupiny. Európa verí, že túto funkciu môže lepšie realizovať prostredníctvom partnerstva s Južnou Afrikou. Budovanie takéhoto partnerstva však vyžaduje čas. Je to výsledok dynamického vývoja. EÚ je pripravená zapojiť sa do tohto dynamického procesu predovšetkým prostredníctvom dôkladného politického dialógu bez prekážok a spolupráce s Južnou Afrikou na všetkých úrovniach.

Súčasná organizácia politického dialógu sa opiera o výmenu informácií s vedúcimi misie EÚ v Pretórii, o pravidelné obojstranné návštevy ministrov a vyšších úradníkov a výročné zasadnutie Rady pre spoluprácu. Prostredníctvom delegácie EP v Južnej Afrike sa realizuje výmena informácií medzi Európskym parlamentom a Parlamentom Južnej Afriky. Južná Afrika je aktívnym členom Spoločného parlamentného zhromaždenia AKT-EÚ. Tieto inštitucionálne štruktúry boli v minulosti označené za dostatočné, je však potrebné ich zrevidovať vzhľadom na strategickú povahu partnerstva medzi EÚ a Južnou Afrikou.

Komisia vyzýva Radu, Európsky parlament a Európsky hospodársky a sociálny výbor, aby schválili jadro tohto oznámenia. Na základe týchto všeobecných princípov Komisia vypracuje návrh akčného plánu na implementáciu oznámenia, ktoré v tomto roku predloží Spoločnej rade pre spoluprácu medzi EÚ a Južnou Afrikou a ktoré by malo vyústiť do vydania spoločného vyhlásenia oboch partnerov.

V závislosti od výsledkov diskusie v Rade, Európskom parlamente a v Hospodárskom a sociálnom výbore, ako aj v závislosti od stanoviska Južnej Afriky, by sa takýto akčný plán mohol zamerať na:

- posilnenie politického dialógu s cieľom dospieť k spoločným politickým stanoviskám a k prijatiu spoločných opatrení,

- aktívna spoločná angažovanosť v regionálnych a globálnych otázkach,

- implementácia spoločne navrhnutého dokumentu venovaného stratégii pre krajinu v súlade s týmto oznámením,

- revízia a úplná implementácia TDCA v súlade s uvedenými prioritami.

LIST OF ANNEXES

ANNEX 1 - BROAD LINES OF A JOINT ACTION PLAN TO IMPLEMENT THE COMMUNICATON

ANNEX 2 - THE POLITICAL, ECONOMIC, SOCIAL AND ENVIRONMENTAL SITUATION IN SOUTH AFRICA

ANNEX 3 - ABBREVIATIONS

A NNEX 1

BROAD LINES OF A JOINT ACTION PLAN TO IMPLEMENT THE EU–SOUTH AFRICA STRATEGIC PARTNERSHIP

On the basis of the outcome of the discussions in the Council, the European Parliament and the European Economic and Social Committee, the Commission intends to draw up a draft Action Plan for the implementation of the Communication on a strategic partnership with South Africa. The draft Action Plan will be then be submitted to the Joint EU-South Africa Cooperation Council, which is expected to meet towards the end of the year. It is hoped that the partners will then adopt a Joint Declaration endorsing the Action Plan.

Such an action plan needs to be further developed but could focus on

- Strengthened political dialogue, leading to common positions and joint political action,

- Active joint involvement in regional and global issues,

- Implementation of a jointly drafted Country Strategy Paper in line with this Communication,

- Revision and full implementation of the TDCA according to the above priorities.

1. Political strategy and cooperation

As indicated in the Communication, stronger political dialogue, leading to common political positions on subjects of mutual interest and to joint political action where appropriate, forms the very backbone of the Strategic Partnership. This dialogue should be frank, open and uninhibited and exclude none of the domestic, regional, continental and global issues.

Possible themes for enhanced political and economic cooperation that could be included in the action plan are:

Domestic South African and European issues

- Economic and financial policy and Foreign Direct Investment

- HIV/AIDS

- Health and food security

- Crime

- Countering racism and xenophobia

- Land reform

- Governance, democracy and human rights

- Employment, economic growth, redistribution of wealth

- EU enlargement, neighbourhood policy

- Decent work, including employment, social safety mechanisms, social dialogue, rights at work, gender mainstreaming

- Social inclusion and cohesion

- …

Regional issues

- Social cohesion; regional integration

- See below, point 2

African matters

- EU–AU relations

- The EU–Africa summit

- The African Union

- Peace-keeping and mediation on the African continent

- The African Peace Facility

- APRM

- NEPAD

- …

International and global issues

- The MDGs

- Countering the proliferation of weapons of mass destruction

- Recognition of the jurisdiction of the International Criminal Court

- Abolition of the death penalty

- Combating terrorism

- Global environmental issues, including climate change

- Migration

- Energy security and sustainable use of energy resources

- The fight against the international drugs trade, money laundering, tax fraud and avoidance, corruption and organised crime

- Trafficking in human beings, in particular children

- ILO

- Ratification, implementation and enforcement of core labour standards

- Social dimension of globalisation

- Small arms and light weapons

- WTO and the DDA

- The reform and role of the United Nations

- Multilateralism and representations in International Financial Institutions

- The Middle East peace process

- Iraq

- Iran and nuclear non-proliferation

- …

2. Joint involvement in regional issues

Because of their topicality and particular interest, regional issues merit a special place in political dialogue and in joint action, trade cooperation, economic cooperation and development cooperation. Indeed, the regional context in Southern Africa is particularly complex and requires a sustained cooperative effort from all parties, including South Africa and Europe. The challenges the region is facing are manifold.

AIDS is hitting Southern Africa harder than any other region in the world. The impact of the pandemic on society, on the health infrastructure and services, on human resources and on the economy of the region as a whole will be hugely destructive over the coming years.

Politically speaking, the SADC region will have to come to terms with important shifts in power patterns as new regional powers are likely to emerge. In addition, it will have to find a solution to the political stalemate in the Zimbabwe crisis.

A major short-term challenge to the region is untangling the knot of regional cooperation and integration. Implementing the SADC Regional Indicative Strategic Development Plan, agreeing on the right recipe for EPA negotiations, clarifying the relationship between the SADC, SACU and the TDCA are issues to be dealt with urgently.

As the prime mover in the region, South Africa needs to assume its leading role in these matters and must be able to count on Europe’s support.

3. Country Strategy Paper 2007-2013

At the moment, the Commission, nine Member States, and the South African authorities are jointly drafting a new 2007-2013 Country Strategy Paper. Care will be taken to ensure that the drafting and approval of this CSP runs parallel to the discussion and adoption of the Communication and its subsequent Action Plan and that the CSP truly translates the broad political lines set out by the Communication.

The subsequent implementation of the CSP along these lines will form part of the Action Plan.

4. TDCA review

In recent months, the review of the TDCA has led to informal contacts between the Commission and South Africa and has enabled the two sides to

- tentatively identify those provisions that may need amending (revision);

- suggest priorities for those provisions that have not been implemented yet.

As regards the provisions that have not been implemented yet, there seems to be a strong interest in deepening cooperation in the following areas: trade and trade-related areas, intellectual property rights, customs, competition policy, regional policy, sanitary and phyto-sanitary measures, technical barriers to trade, maritime and air transport and security, energy, information and communication technologies, mining, tourism, consumer policy, social and employment policy, science and technology, education and training.

Among the promising areas of cooperation that can be developed, are

- The environment, with particular emphasis on Climate Change

- Economic co-operation

- Information society, where promising opportunities have been identified in research and education, but also at the policy and regulatory levels as well as on activities related to the World Summit on the Information Society follow-up

- Education and training, including student, teacher and academic exchanges and a “South Africa” window in the Erasmus Mundus programme

- Industrial, maritime and air transport including safety and security aspects, mining, energy in particular in promoting energy efficiency policy and technologies as well as clean coal technologies, and the environment, where there is a clear interest in exchanging the rich experiences of both

- Justice, where exchanges of information and cooperation on extradition could be developed

- Employment and social protection; gender equality and the promotion of women's rights, labour law and dialogue between social partners, with a view to promoting productive employment and decent work for all[2]

- Youth, exchange of approaches, experience and best practice

- Enhanced cultural cooperation, which would offer both sides an opportunity to promote, strengthen and exchange their rich cultural diversity, taking into account the recently adopted UNESCO Convention on the protection and promotion of the diversity of cultural expressions

- Cooperation in press and information, to improve mutual understanding and visibility

The Action Plan should contain concrete steps for implementing cooperation in these fields.

5. Institutional architecture

The Action Plan should also include proposals for institutional arrangements for political dialogue at various levels, in accordance with the ambitions of the Communication.

ANNEX 2

THE POLITICAL, ECONOMIC, SOCIAL AND ENVIRONMENTAL SITUATION IN SOUTH AFRICA

South Africa’s current social and economic situation has been shaped by fifty years of apartheid.

Black, Asian and “coloured” South Africans were forced off the land, out of agricultural markets, and increasingly into wage labour as migrants within South Africa’s growing mining and manufacturing industries. Black South Africans were forced into overcrowded, arid “homelands”, which were economically unsustainable and dependent on agricultural “exports” from white South Africa.

“Bantu” education systems were designed to meet the need for largely unskilled labour. The apartheid regime imposed limitations on company ownership by black people and the business activities that they could engage in, mainly involving the retail supply of food and fuel. The resulting shortage of managerial and specialist skills, compounded by limited access to savings and credit institutions, is recognised today as a key constraint on growth in the small business and informal sector, as demonstrated by the relatively low proportion of small and medium-sized enterprises in South Africa.

In contrast, the largely white-owned formal sector became highly concentrated and capital-intensive. During apartheid, it grew on capital-related subsidies and import substitution in response to sanctions. The result was that, by 1990, six conglomerates centred around mining and finance controlled companies with 80% of the market capitalisation on the Johannesburg stock exchange.

Twelve years after the apartheid regime was replaced by a democratic government, South Africa remains deeply marked by its historical heritage. Remarkable achievements have been made in reconciling the masters and victims of apartheid, but the “rainbow nation” propagated by Nelson Mandela is still far away. Economic disparity prevails. Large firms in the formal economy have been able to build on the dominant position secured during apartheid to take advantage of the new opportunities in post-apartheid South Africa. This contrasts starkly with the previously neglected subsistence and informal economies, in which many of the black majority of the population still live in dire poverty[3]. While the Government is committed to narrowing the enormous gap between rich and poor through a set of comprehensive policy measures such as employment generation, Black Economic Empowerment, skills development and social grants, a fundamental turn-around has not yet been achieved, leaving the country with the risk of growing discontent among the poor, with corresponding possible threats to its internal political stability.

1. Political situation

Since 1994, in line with the Reconstruction and Development Programme (RDP) , the government of South Africa has set out to dismantle the social relations of apartheid and create a democratic society based on equity, non-racialism and non-sexism. New policies and programmes have been put in place to substantially improve the quality of life of the vast majority of the people.

The RDP, the core of all post-1994 policies, has as its objectives:

- Meeting basic needs

- Building the economy

- Democratising the state and society

- Developing human resources

- Nation building

Although much remains to be done in order to consolidate the foundations of its young democracy , in which human rights and fundamental freedoms are respected, South Africa has made great efforts towards institutionalising democracy, and the country has experienced a stable political environment. Achievements to date include:

- A multi-party political system

- A functioning parliamentary democracy

- The entrenchment of constitutionalism and the rule of law

- An independent judiciary

- Mechanisms for accountability, transparency and information in public administration

The first general and free national and provincial elections in April 1994 put an end to apartheid and brought Nelson Mandela, leader of the African National Congress (ANC), to power as President of a Government of National Unity. The second and third elections held in June 1999 and April 2004 confirmed the mandate for the ANC, with Thabo Mbeki as President. In 2004, the ANC, which regularly gains the majority of black votes, received a little over a two-thirds majority. Since 2004, it has also been running all nine provinces. The ANC is in an alliance with the Congress of South African Trade Unions and the South African Communist Party, with which it established common lists for the elections. The main official opposition in Parliament is formed by the Democratic Alliance. The New National Party, led in 1994 by ex-President De Klerk, decided to disband in 2005 and to integrate with the ANC. The share of Mangosuthu Buthelezi’s Inkatha Freedom Party (based in KwaZulu-Natal) has been continuously shrinking (to 7% at national level in 2004). There are other smaller parties such as the Pan African Congress, Independent Democrats and Freedom Front, which have an active but small role in the debate on domestic and foreign policy issues.

During apartheid, civil society played a prominent role in taking pro-active action against the government to bring about political change. Since 1994, civil society has continued to make a vital and important impact on South African society by advocating proper and effective governance and by championing issues such as poverty, gender parity and the efficacy of service delivery, engaging the government on tangible reforms. However, it has been weakened by the loss of the donor funding that it received during apartheid, and the loss of many of its members to government, the civil service and the private sector. Thus, while new partnerships between civil society organisations and the government have gradually emerged, especially for service delivery in some social sectors, there is undoubtedly scope for strengthening the advocacy and campaigning role of civil society.

In spite of intense efforts to further the peace and reconciliation process following the apartheid era, both public authorities and civil society are conscious of the need to address the issues of exclusion and non-integration, which are still prevalent in all layers of South African society. In this context, the approval of the Black Economic Empowerment (BEE) Charter and, more specifically, the implementation of the Broad Based Black Economic Empowerment Act of 2003 are important steps towards economic inclusion and equity for the black majority of the population . However, black empowerment at the workplace is slow and much remains to be done to implement a “broad based” black economic empowerment.

South Africa plays a key role in the Southern African region. It contributes 50% of the GDP of sub-Saharan Africa, and close to 75% of the GDP of the SADC. South African investment in the rest of Southern Africa represents 49% of the region’s FDI, and 80% of trade in Southern Africa is with South Africa. Most of this consists of South African exports to the rest of the region. In addition, South Africa’s business expansion into the region is gaining momentum, and there is a long history of regional labour migration to the country. Furthermore, South Africa’s capacity in science and technology represents a significant resource for the region in general. While its economic dominance translates into significant political influence, South Africa’s diplomacy is based on consultation, consent and consensus. However, South Africa’s policy of “quiet diplomacy” vis-à-vis Zimbabwe has not yet had the desired results.

South Africa plays an active role at international and pan-African level , also as a mediator between the developed and the developing world. South Africa plays a crucial role within the African Union, NEPAD, the Non-Aligned Movement, the WTO and the Commonwealth of Nations. It has been the international venue for high-profile global conferences, including the World Summit on Sustainable Development. South Africa has concluded or is negotiating numerous multilateral and bilateral agreements within the WTO framework, notably with the EU, MERCOSUR, the USA and EFTA. In the area of peace and security as well, South Africa has been playing a very active and constructive role on the African continent. Here, it has been involved in addressing crises and brokering conflict resolution in Rwanda, the Democratic Republic of Congo, Burundi, Liberia, Sudan and Côte d’Ivoire.

2. Economic situation

Economic growth in the first 10 years after the end of the apartheid regime averaged only 2.9% per annum, but increased to 4.5% in 2004 and has been estimated at 5.0% in 2005. South Africa’s economy has moved from being dominated by mining (share in 2005 only 7%) and agriculture (in 2005 only 3%) to a situation where manufacturing (2005: 20%) and services (2005: 70%) contribute the main shares of GDP.

In recent years, macro-economic stability has been achieved. As a result, the government has had room to increase its expenditure. Fiscal policy has become more expansionary, while keeping within prudent limits. Since 2000, the budget deficit has remained between 1.4 and 2.3% of GDP. For 2005, the deficit has been estimated at 0.5%. Overall, public debt amounts to 30.5% of GDP and public expenditure remains at an affordable and sustainable level of 27% of GDP.

The achievement of macro-economic stability is also due to the strict monetary policy applied since the late 1990s, resulting in a reduced inflation rate of 3.9% in 2005, well within the South African Reserve Bank’s 3-6% target range. Since the middle of 2003, the Reserve Bank has been in a position to reduce interest rates, cutting the repo rate from 13.5% to 7%, which has also stimulated domestic demand and economic growth. In April 2005, when deciding on a further lowering of the interest rate, the Reserve Bank slightly changed its position: for the first time it took into consideration not only the level of inflation but also the impact of exchange rate fluctuations on the export sectors and thus on unemployment.

As regards external stability , following the depreciation of the rand in early 2001, the currency has strengthened considerably since the middle of 2002. This has had a dampening effect on the exports of the mining and manufacturing sectors and therefore implications for economic growth as well. Increased domestic demand resulting from a growing economy and lower interest rates, combined with lower prices for foreign products, has led to increased imports. As a consequence, the current account surplus enjoyed until 2002 became a deficit of about 4% of GDP in 2005. This reversal took place mainly vis-à-vis the EU, South Africa’s major trading partner. While South Africa had enjoyed a trade surplus with the EU since 1998, this turned into a slight deficit in 2004. So far, the current account deficit has been easily financed by significant portfolio inflows. Inflows of foreign direct investment continue to grow, though levels remain low and volatile, below $1bn per year or 3.2% of GDP. To counter the rand’s volatility, the Reserve Bank is in the process of increasing its foreign reserves to US $22 billion (23 weeks of imports) by February 2006.

However, this bright side of the economic medal also has a very prominent dark side. South Africa is a dual economy with high inequality in economic and social living standards, based on racial lines and on an urban/rural divide. The modern sector, built up under apartheid, has been best placed to take advantage of trade liberalisation and macroeconomic stability. Much of this comprises large, capital-intensive firms. Smaller firms and those in the informal economy have done less well. Many black, Asian and coloured South Africans live a precarious existence in the “second economy”, moving between unemployment, working in the informal sector (often as “hawkers”) and low-paid jobs in the formal sector. Often they have to travel great distances to formal jobs because of the apartheid policy of locating their communities away from the centres of formal employment. The “second economy” is also home to millions of the poor, mostly black, marginalised and unskilled, who engage in informal activities mainly for sheer survival.

While the country has an advanced physical infrastructure as well as sophisticated financial, IT and telecommunication networks similar to those of the developed world[4], it also faces extreme deprivation and exclusion and a level of poverty that compares to most least-developed countries. The Gini coefficient of 0.58 illustrates this significant social and economic divide in South Africa. This affects mainly the black population: almost 50% of the black population live below the national poverty line, against only 2% of whites[5].

The steady though modest economic growth and a stable internal and external macro-economic situation have not brought down unemployment, the key economic and social problem of the country.

Slow economic growth, a result of low investment and saving rates (16% and 15% of GDP, respectively), coupled with the continued ability of capital-intensive firms to benefit from the base built up under apartheid, has curtailed the demand for labour. The opening up of the economy has reduced the importance of sectors such as mining and clothes and textiles in favour of growth in sectors such as wholesale and retail trade, services, construction and communications. Jobs are being created, but not fast enough to incorporate the number of new entrants into the labour market. The apartheid legacy has left South Africa with structural obstacles to employment, with people living far from sources of employment growth, workers lacking skills, potential entrepreneurs lacking both collateral and access to financial and business services and a highly concentrated business structure. A workforce that is increasing faster (by 35% between 1995 and 2002) than the number of employment opportunities (by only 12% during the same period) has also contributed to unemployment. Presently, unemployment stands at between 26% and 41% of the workforce, depending on whether or not “discouraged” workers are included[6]. Of the unemployed, a large majority are young people[7]. There are proportionately more women unemployed then men and unemployment is geographically skewed, with the highest levels found in the provinces of Limpopo, KwaZulu Natal and the Free State.

Linked to the issue of unemployment is the problem of missing relevant skills among the labour force . Qualified employees are not only lacking in comparison to the needs of a growing economy and social system, but are also emigrating in large numbers, attracted by perceived better financial and living conditions abroad. In contrast, the growing numbers of unskilled young people entering the labour market do not meet the requirements of employers in either the social or economic sectors. On the other hand, there is a long history of regional labour migration to South Africa, which continues to act as a magnet for migrants of many kinds. These include skilled professionals, unskilled job seekers, illegal migrants, refugees, and cross-border traders; with human trafficking on the rise. While South Africa has ‘exported’ skills to the developed world, it has also contributed to the drain on skills in other parts of the region and the continent[8]. In total, however, the skills gap is considered a major impediment to economic growth.

One way of boosting the development of the second economy and employment is the promotion of small, micro and medium-sized enterprises (SMMEs )[9]. However, the anticipated employment boom in this sector has remained below expectations. Employment in the informal sector fell by 17% between September 2000 and March 2005[10]. This could possibly be attributed to a regulatory environment biased against SMMEs, and certainly to difficulties in gaining access to finance. There is an ongoing debate on whether to shift the focus away from promoting grassroots SMMEs towards establishing downstream and upstream links with larger (first economy) companies to integrate the SMMEs (second economy) into the development value-chain of the economy as a whole. This debate illustrates the need for a coherent strategy on how to develop the second economy and a comprehensive employment growth policy. Additional research and political discussion are required for more informed decision-making in this area.

Both the first and second economies have considerable adverse environmental impacts . South Africa is currently among the world’s top 20 greenhouse gas polluters, with an expected increase in emissions of 30% over the coming ten years[11]. There is ample room for energy-saving and climate-friendly technologies. Systematic and thorough environmental impact assessments are often not available due to the lack of capacity.

3. Social situation

A strong social network in support of those who cannot earn a living from the first or second economy is considered as the third pillar of South Africa’s socio-economic system. Remarkable efforts have been made to provide social services to previously disadvantaged communities. Government budgetary expenditure on social services has increased dramatically over the last 10 years and now represents about 63% of the total budget. Since 1994, close to 9 million people have been provided with a basic water supply: today, 85% of households have access to clean water. Over 1.5 million houses have been built to provide shelter to over 6 million people. At the beginning of the new millennium, 64% of households were living in formal houses. Over 500 000 houses were connected to the main electricity grid so that 70% of households were using electricity for lighting. As regards the health sector, the immunisation coverage of children against common infectious diseases has risen to 90% and the usage of antenatal clinics is as high as 95%. In the field of education, the gross enrolment rate in secondary schools increased to 89% in 2004 and matriculation pass rates improved from 49.3% in 1998 to 73.3% in 2003 and 70.7% in 2004 .

To deepen and broaden democracy, local governments have been given responsibility for delivering social and administrative services to their populations - health, education, water/sanitation, infrastructures, environmental protection, etc. But during the initial stage of the transfer of responsibilities, local governments were overwhelmed with the task. The underspending by provincial departments of conditional grants earmarked for basic services highlights this fact. Poor service delivery at local level has become the cause for riots and unrest in the communities concerned.

A major threat to stable social and economic development with higher economic growth is coming from the HIV/AIDS pandemic . The estimated number of HIV-infected people has grown from 3.8 million in 1999 to 5.2 million in 2005. This represents an estimated adult prevalence rate of 21.5%, which is substantially higher among the black than the white population. Currently only some 80 000 out of 500 000 to 750 000 people are receiving antiretroviral treatment[12]. The medium- to long-term consequences of the pandemic will be very high social and economic costs following a reduction in the total population, reduced life expectancy and the loss of economically active people, coupled with a drastic increase in the number of orphans[13].

South African crime levels are among the highest in the world. Although recent statistics released by the government in 2004/2005 indicate that some crime rates are declining, the high level of crime and violence has highly adverse effects on the lives and the well-being of all parts of the population. It also risks having adverse effects on domestic economic viability and on foreign direct investment in South Africa. White-collar crime in the form of corruption has a damaging effect on development for the poor and on public confidence in government, both nationally and at local level. The issue has received particular attention from the government.

Access to justice for vulnerable and indigent groups of the population remains an issue, partly due to the difficult accessibility mainly in rural areas and partly due to an overburdened system. The state’s response to crime has so far tended rather towards retribution, resulting in tougher laws and maximum sentencing, leading to the highest incarceration rate in Africa[14], while restorative justice approaches still need to be explored.

Under the apartheid regime, around 6 million people were forcibly moved from their land. As a result, land and land reform are unquestionably emotive issues. In 2000, the South African government recommitted itself to its 1994 RDP target of transferring 30% of the country’s agricultural land, around 24 million ha, to previously disadvantaged communities by 2014. The implementation of the land reform has, however, made only slow progress. Since 1994, black ownership of land has increased by only 3% (2.3 million ha) to 16% at present (12.8 million ha). As regards land restitution, of a total of 79 000 claims originally lodged, 57 900 have been settled at a cost of R2.5 billion. The deadline for settling claims has had to be extended to 2007. The slow progress of the reform has increased voices of discontent, in particular from organisations such as the Alliance of Land and Agrarian Reform (ALARM) composed of landless people’s organisations, NGOs, small farmer and producer groups and the South African Communist party. It is in general recognised that faster progress is required in order to ensure social cohesion and political stability.

4. Environment situation

As both an industrialised and a developing country, South Africa faces environmental challenges of both kinds. The causes and effects of climate change, air pollution resulting in acid rain, growth in water usage outpacing supply, pollution of rivers from agricultural runoff and urban discharge, soil erosion and desertification are among the major problems the country has to tackle.

Emissions from vehicles (aeroplanes, ships, trains and road vehicles), contribute 44% of the total national nitric oxide emissions and 45% of the total national volatile organic compound emissions (VOC). This is particularly a problem in urban areas.

The energy sector as a whole is the single largest source of carbon dioxide (CO2), one of the primary causes of climate change , and sulphur dioxide (SO2) emissions in South Africa. This is mainly due to the reliance on coal (75% of its primary energy) and oil or its products. A growing energy demand, combined with a continued reliance on coal, as well as a growing transport sector, will create increasing pressure on South Africa to tackle its greenhouse gas emissions to help address the causes from climate change. At the same time, South Africa's climatic sensitivity, with most crop agriculture taking place where it is only just climatically viable, will increase the need to adapt to the growing impacts of climate change.

South Africa is an arid country with only 8.6% of the rainfall available as surface water. This is one of the lowest conversion ratios in the world. Similar to surface waters, South Africa's groundwater resources are relatively limited compared to world averages. The scarcity of freshwater resources and highly variable hydrological conditions have led to every major river in South Africa being regulated in order to ensure adequate water supply for development. South Africa's available freshwater resources are already almost fully-utilised and under stress. At the projected population growth and economic development rates and with the increasing impacts of climate change it is unlikely that the projected demand on water resources in South Africa will be sustainable. Limits to both water supply and quality are thus likely to restrain the country's further socio-economic development. Many water resources are polluted by industrial effluents, domestic and commercial sewage, acid mine drainage, agricultural runoff and litter. To augment supplies, South Africa is looking towards water sources in other southern African countries (e.g. Lesotho) to assist in providing sufficient water for projected future demands.

More than 90% of South Africa’s land surface falls within a desertification risk area. The Department of Water Affairs and Forestry is promoting, via its National Action Plan, the development of community forestry to reduce the pressure on natural woodlands which as the only source of energy for many poor suffer from rapid depletion.

South Africa's coastal and marine resources are under considerable threat and are already severely degraded in many areas due to over-harvesting and urban/industrial development. Coastal areas in South Africa are mainly used for tourism, recreation and leisure, commercial and recreational fishing, agriculture and mining. Many South Africans are dependent on the coast for their subsistence. At present, it is estimated that about 12 million people live within 60 km of the coast, which constitutes about 30% of the population. Thus coastal and marine resources play a major role in sustaining the economic and social development, and contribute to the employment and food security of local populations. The major land-based pollutants are wastewater from industries and sewerage as well as run off from agricultural lands and urban areas. South Africa is situated on one of the major global oil tanker routes which, together with its notoriously rough sea conditions, make it highly vulnerable to oil spills. This is reflected in the relatively high number of shipping accidents, which have been recorded.

South Africa has one of the world's greatest diversity of plant and animal species contained within one country, and is home to many species found nowhere else in the world. With increasing demand for land restitution it is anticipated that there will be increased loss of natural habitats and, with it, potential loss of biodiversity.

South Africa's total waste stream for 1998 was estimated at 538 million tonnes of which industrial and mining waste amounts to about 470 million tonnes per annum (87%). Non-hazardous industrial waste amounts to approximately 16 million tonnes. 95% of urban waste is disposed of on landfill sites of which there are about 1,200 in South Africa.

South Africa has put in place a set of legislation and regulatory instruments to address these issues, which includes

- The Environmental Impact Assessment regulations and the associated schedule of activities as well as the Guideline Document for the Implementation of the Environmental Impact Assessment regulations were adopted in 1997,

- The Development Facilitation Act, 1995,

- The National Environmental Management Act, 1998 (NEMA),

- National Water Act, 1998.

In addition South Africa has signed or adhered to several international environment conventions [15] .

5. Medium Term Challenges

Over the next decade, South Africa must maintain a coherent and structured approach to tackling poverty by integrating it into sector policies, strategies, project activities and budgetary allocations. The vision for 2014 is to reach a united, non-racial, non-sexist and democratic society. The consolidation of democracy will be closely linked with measures aimed at integrating all of society into a growing economy from which all people can benefit. Failure to reach this target might well result in continued unacceptably high levels of economic and social poverty and inequality, which will adversely affect political stability, as occasional demonstrations and protests among the poor have already suggested.

High unemployment, resulting in poverty, crime and, eventually, political instability, as well as the incessant spread of the HIV/AIDS pandemic are the current main challenges facing South African society.

One way of tackling unemployment is considered to be sustainable higher economic growth, in particular resulting from labour-intensive economic activities. Under this approach, the first economy will need to continue to play the dominant economic role, but with the focus on supporting and strengthening the second economy to enable it to become part of the mainstream economy of South Africa. In this context, skills development in all crucial areas is high on the priority agenda. This approach should address the inequality of income distribution too. A further aim is to limit and, if possible, reduce the dependence of a large number of households on social grants.

The good health of the population is a further prerequisite for the prosperous social and economic development of South Africa. Key challenges in the health sector therefore include the expansion of access to the primary health-care system. This concerns in particular maternal and child health and infectious diseases (HIV/AIDS, tuberculosis and other communicable diseases), which need to be addressed in order to reduce mortality and morbidity. A multi-faceted approach to combating the HIV/AIDS pandemic needs to be placed high on the agenda, covering at least three areas: prevention, addressing health system constraints to scale up anti-retroviral treatment, and care for the increasing number of orphans and vulnerable children. Tackling these infectious/communicable diseases will also necessitate further EU-South Africa cooperation and partnership in the field of the clinical research for the development of new drugs and vaccines.

The fight against criminality (including corruption) and respect for the rule of law is a huge challenge that requires major investment in human resources and equipment. This needs to be coupled with strengthening of the capacity of law-enforcement agencies and strong cooperative partnerships with communities and civil society organisations. Crime prevention and the introduction of a credible restorative justice approach need to complement the mainly retributive approach so far pursued.

Social, political, economic and environmental stability can only be ensured in South Africa if the challenge of access to land and security of tenure is met. This has to be seen as part of a strategy to uplift the rural poor and give them access to the mainstream economy, while at the same time guaranteeing the constitutional protection of property rights. This process must ensure that the beneficiaries of land restitution and redistribution are able to use the land in a productive manner, which is the key to building sustainability into the process of redistributing assets to previously disadvantaged communities .

The protection of the environment and the sustainable use of natural resources also present a major challenge in the medium term.

All of the above challenges require better delivery of services to South Africans. This has become a major preoccupation for the government. In order to be able to meet these challenges and to deliver, government needs to continue its efforts to strengthen its own institutional and administrative capacity at national, provincial and local level. Capacity building efforts must consequently be considerably strengthened, in particular at local level.

Participation by communities and civil society is key to policy implementation. Public-private partnership encourages the mobilisation of private resources for development objectives. Specific mechanisms to ensure participation and partnership at local level are crucial.

In the light of South Africa’s current political and economic position and power as well as of its enormous additional potential, the country has a vital political role to play at international level in advocating the interest of developing countries. At pan-African level, the AU and NEPAD are faced with tremendous challenges in establishing functioning democracies based on peace and security and with the capacity for the sustainable development required to alleviate poverty. South Africa is expected to be continuously engaged in this important process[16].

ANNEX 3

Abbreviations

ACP | Africa, Caribbean, Pacific |

AIDS | Acquired Immunodeficiency Syndrome |

ANC | African National Congress |

APRM | African Peer Review Mechanism |

ASF | African Standby Force |

AU | African Union |

BEE | Black Economic Empowerment |

BRICS | Brazil, Russia, India, China and South Africa |

CSP | Country Strategy Paper |

EC | European Community |

EDCTP | European and Developing countries Clinical Trials Partnership |

EDF | European Development Fund |

EP | European Parliament |

EPA | Economic Partnership Agreement |

EPRD | European Programme for Reconstruction and Development |

ESDP | European Security and Defence Policy |

EU | European Union |

FTA | Free Trade Agreement |

G8 | Group of 8 |

GDP | Gross Domestic Product |

GNI | Gross National Income |

HIV | Human Immunodeficiency Virus |

ICT | Information and Communications Technology |

LDC | Least Developed Countries |

LIC | Low Income Countries |

MDGs | Millennium Development Goals |

MIC | Middle Income Countries |

MIP | Multi-annual Indicative Programme |

NEPAD | New Partnership for Africa’s Development |

NGO | Non-Governmental Organisation |

ODA | Official Development Assistance |

OECD | Organisation for Economic Cooperation and Development |

PRSP | Poverty Reduction Strategy Process |

REC | Regional Economic Community |

RDP | Reconstruction and Development Programme |

RIP | Regional Indicative Programme |

RISDP | Regional Indicative Strategic Development Plan (SADC) |

SACU | Southern African Customs Union |

SADC | Southern African Development Community |

SMEs | Small and Medium-Sized Enterprises |

SMMEs | Small, Micro and Medium-Sized Enterprises |

SWEEEP | Sector Wide Enterprise, Employment and Equity Programme |

TDCA | Trade, Development and Cooperation Agreement |

UN | United Nations |

WTO | World Trade Organisation |

[1] Odhaduje sa, že do roku 2010 bude choroba HIV/AIDS príčinou osirenia okolo 1,5 milióna detí.

[2] COM(2006) 249: Promoting decent work for all - The EU contribution to the implementation of the decent work agenda in the world.

[3] These contrasting situations conform roughly to what President Mbeki has termed the “first” and “second” economies. The second economy is “characterised by underdevelopment, contributes little to GDP, contains a big percentage of our population, incorporates the poorest of our rural and urban poor, is structurally disconnected from both the first and the global economy and is incapable of self-generated growth and development”.

[4] Infrastructure, however, is reaching its capacity limits mainly in power supply, ports and railway transport systems, creating the need for big investment programmes (outside ODA).

[5] The black population grew by 7.5 million people, or 25%, between 1994 and 2004 (coloureds by 0.6 million or 19%, Indians by 0.1 million or 12%, whites by 0.1 million or 2%).

[6] Employment statistics vary according to sources and can only indicate orders of magnitude and major trends, if any. Stats SA has since recently used only the lower figure.

[7] Currently more than two thirds of South Africans aged between 18 and 35 are unemployed.

[8] This explains the long delays in the finalisation of a protocol on the free movement of people within the SADC.

[9] Official statistics estimate that around one quarter of the whole workforce is employed in the informal sector (particularly in agriculture, construction and the wholesale and retail trade). SMMEs contribute 30% to GDP and account for 50-60% of formal employment.

[10] Stats SA: Labour Force Survey.

[11] In addition, the so-called “brown” environment issues adversely affect the lives mainly of the poor urban and peri-urban population.

[12] Government has allocated more than R3.4 bn for antiretroviral drugs up to end of 2007.

[13] It is estimated that there will be about 1.5 million children orphaned by HIV/AIDS by 2010.

[14] 413 of every 100 000 inhabitants (2004), with 186 000 prisoners held in overcrowded detention houses.

[15] These include:UNFCCC - Framework Convention on Climate Change (1992, New York) (UN)Basel Convention on the Control of Transboundary Movements of Hazardous Wastes and their Disposal (1989, Basle) (UNEP)UNCBD - Convention on Biological Diversity (1992, Rio) (UN)UNCCD - United Nations Convention to Combat Desertification in Countries Experiencing Serious Drought and/or Desertification, Particularly in Africa (1994, Paris)London Convention 1972 Convention on the Prevention of Marine Pollution by Dumping of Wastes and Other MatterCITES - Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Flora and Fauna) 1973RAMSAR - The Convention on Wetlands, Ramsar, Iran, 1971.

[16] South Africa has already developed a range of instruments to this effect, such as the Renaissance Fund, DBSA, etc.