[pic] | KOMISIA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV |

Brusel, 1.8.2006

KOM(2006) 430 v konečnom znení

SPRÁVA KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU

o implementácii nariadenia Rady (EHS) č. 259/93 z 1. februára 1993 o kontrole a riadení pohybu zásielok odpadov v rámci, do a z Európskeho spoločenstvaVznik, spracovanie a cezhraničná preprava nebezpečných odpadov a iných odpadov v členských štátoch Európskej únie, 1997 – 2000 {SEK(2006) 1053}

OBSAH

1. Úvod 4

2. Vznik nebezpečných odpadov 6

3. Preprava odpadov z členských štátov 7

4. Preprava nebezpečných odpadov do členských štátov 9

5. Zhrnutie 11

SPRÁVA KOMISIE RADE A EURÓPSKEMU PARLAMENTU

o implementácii nariadenia Rady (EHS) č. 259/93 z 1. februára 1993 o kontrole a riadení pohybu zásielok odpadov v rámci, do a z Európskeho spoločenstva Vznik, spracovanie a cezhraničná preprava nebezpečných odpadov a iných odpadov v členských štátoch Európskej únie, 1997 – 2000

SÚHRNNÁ SPRÁVA: VÝVOJ TÝKAJÚCI SA VZNIKU, SPRACOVANIA A PREPRAVY NEBEZPEčNÝCH ODPADOV A INÝCH ODPADOV V čLENSKÝCH KRAJINÁCH EÚ

1. ÚVOD

Vývoz a dovoz odpadov sa na medzinárodnej úrovni riadi Bazilejským dohovorom z 22. marca 1989 o riadení pohybu nebezpečných odpadov cez hranice štátov a ich zneškodňovaní. Európske spoločenstvo je zmluvnou stranou tohto dohovoru a transponovalo ho nariadením Rady (EHS) č. 259/93[1], takzvaným nariadením o preprave odpadov. Účelom tohto nariadenia, ktoré je účinné od mája 1994, je organizovať kontrolu a riadenie prepravy odpadov tak, aby sa zohľadnila potreba zachovania, ochrany a zlepšenia kvality životného prostredia.

Na základe hlavných zásad stratégie Spoločenstva v oblasti odpadového hospodárstva, najmä v oblasti prevencie, zhodnocovania a konečného zneškodnenia odpadu, sa nariadením ustanovuje rad pravidiel, ktoré by mali Spoločenstvu ako celku umožniť zneškodňovať svoj vlastný odpad a jednotlivým členským štátom priblížiť sa k uvedenému cieľu zohľadňujúc zemepisné podmienky a potrebu špecializovaných zariadení na zneškodňovanie určitých druhov odpadov.

Týmto nariadením sa zaviedlo niekoľko opatrení na dosiahnutie kontroly prepravy odpadov v rámci Spoločenstva, z neho a doň. Nariadenie najmä:

- zavádza spoločné definície a terminológiu, ktoré sa týkajú prepravy odpadov;

- stanovuje pravidlá vývozu, dovozu a tranzitu odpadov určených na zneškodnenie alebo zhodnotenie;

- spresňuje informácie, ktoré musia poskytovať členské štáty a Komisia.

Článkom 41 nariadenia sa ustanovuje, že:

1. „pred koncom každého kalendárneho roka členské štáty pripravujú správu v súlade s článkom 13 ods. 3 Bazilejského dohovoru a zasielajú ju sekretariátu Bazilejského dohovoru a jej kópiu Komisii.

2. Komisia na základe týchto správ vypracuje každé tri roky správu o uplatňovaní tohto nariadenia Spoločenstvom a jeho členskými štátmi. Na tento účel môže vyžadovať ďalšie informácie v súlade s článkom 6 smernice 91/692/EHS.“

Väčšina členských štátov zaslala na základe tejto povinnosti Komisii ročné správy o dozore nad prepravou odpadov a jej riadení. Tabuľka 1 prílohy obsahuje zoznam členských štátov, ktoré predložili Komisii správu podľa Bazilejského dohovoru. V tejto tabuľke sa však neuvádza, v akom rozsahu bol dotazník vyplnený. Nie každá krajina uviedla všetky požadované informácie.

Dotazník sekretariátu Bazilejského dohovoru obsahuje otázky o právnych ustanoveniach, uplatňovaní a opatreniach na ochranu životného prostredia. Komisia musí každé tri roky vypracovať správu obsahujúcu informácie, ktoré poskytli členské štáty. Táto správa by mala umožniť vyhodnotiť rozsah kontroly cezhraničného pohybu zásielok odpadov v celom Spoločenstve. V tomto prípade boli do správy zahrnuté aj údaje, ktoré boli dostupné za rok 2000. Táto správa bola predložená s oneskorením preto, že informácie od niektorých členských štátov prišli veľmi neskoro a v dôsledku koncentrácie ľudských zdrojov v Komisii, ktoré sa zaoberali legislatívnou úpravou nariadenia o preprave odpadov v rokoch 2002 -2004.

Na základe článku 41 ods. 2 prijala Komisia v roku 1999 rozhodnutie[2] vyžadujúce dodatočné informácie, ktoré majú poskytovať členské štáty vo forme dotazníka. Prvé takéto správy by sa mali týkať údajov za rok 2000. Informácie z uvedeného zdroja zatiaľ neboli zaradené do tejto správy Komisie, ale budú zaradené do nasledujúcej správy.

Je potrebné uviesť, že v Bazilejskom dohovore používajú termíny „dovoz“ a „vývoz“ pre každú prepravu odpadov do jednotlivej krajiny a z nej, ktorá je zmluvnou stranou dohovoru, zatiaľ čo podľa právnych predpisov EÚ sa tieto termíny vzťahujú iba na prepravu do Európskej únie ako celku a z nej. Preprava z jedného členského štátu EÚ do druhého členského štátu EÚ sa preto nebude v hlavnej časti tejto správy nazývať „dovoz“ a „vývoz“. V prílohách sa však objavujú v zmysle používanom v Bazilejskom dohovore, keď sa týkajú záhlaví dotazníka Bazilejského dohovoru.

Okrem toho by sa mala zohľadniť skutočnosť, že nariadenie o preprave odpadov a Bazilejský dohovor majú odlišné systémy klasifikácie odpadov, takže vymedzenia nebezpečných odpadov a druhy odpadov, ktoré podliehajú oznamovacím postupom, nie sú celkom rovnaké. Údaje získané od členských štátov podľa Bazilejského dohovoru by sa preto nemali považovať za informácie prispôsobené účelom nariadenia o preprave odpadov. V tejto správe sa použijú na zhrnutie hlavných trendov vo vzniku, spracovaní a cezhraničnej preprave nebezpečných odpadov a iných odpadov v členských štátoch EÚ za dané obdobie.

V niektorých prípadoch, keď sa údaje poskytnuté členskými štátmi opravili v neskorších správach, tieto opravy sa zohľadnili. Ak členský štát nezaslal Komisii požadované informácie, prázdne miesta boli, a to bolo možné a vhodné, vyplnené údajmi zo štúdie „Globálne trendy“, ktorú uverejnil sekretariát Bazilejského dohovoru v roku 2002[3], a zo štatistických údajov Eurostat[4] Išlo však o výnimku, keďže databáza Eurostatu je rovnako neúplná a zameriava sa na rôzne stránky, najmä hospodársku pridanú hodnotu odpadu. V tejto súhrnnej správe sa uvádzajú základné výsledky kvantitatívnych údajov, ktoré boli oznámené o preprave odpadov do členských štátov EÚ a z nich. Obsahuje údaje o vzniku, dovoze, vývoze a spracovaní nebezpečných odpadov a iných odpadov. V záujme stručnosti samotnej správy a uľahčenia jej šírenia sú všetky tabuľky s údajmi a číselné hodnoty uvedené v prílohe A.

Príloha B obsahuje informácie o uplatňovaní a dodržiavaní Bazilejského dohovoru a nariadenia o preprave odpadov. V tejto časti nie sú uvedené všetky odpovede, ktoré členské štáty predložili sekretariátu Bazilejského dohovoru, pretože tieto štáty často opisujú rovnakú právnu alebo skutkovú situáciu. Ide najmä o otázky, na ktoré sa vzťahujú právne predpisy EÚ, v ktorých sú pravidlá približne rovnaké vo všetkých členských štátoch. V týchto prípadoch sa uvádza všeobecný odkaz na nariadenie EÚ.

2. VZNIK NEBEZPEčNÝCH ODPADOV

V dotazníkoch Bazilejského dohovoru za obdobie rokov 1997 - 2000 boli všetky krajiny požiadané, aby poskytli informácie o celkovom množstve nebezpečných odpadov a „iných odpadov“, ktoré vznikli v príslušnom roku. Pojem „iné odpady“ v tomto zmysle znamená odpady zhromaždené z domácností a zvyšky, ktoré vznikli po spaľovaní odpadov z domácností, dve kategórie odpadov, ktoré si vyžadujú osobitné zváženie a ktoré podliehajú podobným kontrolám ako nebezpečné odpady podľa Bazilejského dohovoru (sú známe ako položky Y46 a Y47). Nebezpečné odpady sú vymedzené podľa zoznamu tokov odpadov a/alebo ich zložiek (príloha I k dohovoru, položky Y1-18 a Y19-45)[5] a určitých charakteristík nebezpečnosti (príloha III). Ak sa však odpad považuje podľa vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa vývozu, dovozu alebo tranzite za nebezpečný, na účely dohovoru patrí pod uvedené vymedzenie.

Štrnásť členských štátov poskytlo vo svojich správach predložených Komisii informácie o celkovom množstve nebezpečných odpadov vytvorených za jeden alebo viac rokov, pričom údaje za Luxembursko sa museli doplniť zo štatistických údajov sekretariátu Bazilejského dohovoru. Údaje o vzniku odpadu, ktoré poskytli členské štáty vo svojich správach, však boli vo väčšine prípadov neúplné a málo krajín mohlo uviesť neprerušené časové obdobia (porovnaj prílohu A, obrázky 1 a 2).

Podľa týchto správ malo najväčšie množstvo nebezpečného odpadu Nemecko (13 – 15 milión ton za rok), za ktorým nasledovali Spojené kráľovstvo, Španielsko a Francúzsko s množstvami pohybujúcimi sa od 2,6 do 6,3 milióna ton. Pokiaľ ide o množstvo odpadu na jedného obyvateľa, Nemecko, Holandsko a Belgicko boli na popredným miestach v zozname, zatiaľ čo najmenšie množstvá boli zaznamenané v Grécku, Portugalsku a Francúzsku (pozri prílohu A, obrázok 2).

Údaje dostupné za sledované obdobie poukazujú na asi 10 % zvýšenie množstva nebezpečného odpadu vytvoreného v rámci Spoločenstva ako celku, z približne 36 milión ton v roku 1997 na iba tesne nad 40 miliónov ton v roku 2000. Tento výsledok je prejavom vývoja v niektorých členských štátoch, napríklad, v Nemecku, Francúzsku, Taliansku a Španielsku, zatiaľ čo množstvo nebezpečného odpadu sa výrazne zvýšilo v Spojenom kráľovstve, vo Fínsku a v Rakúsku. Takýto vývoj však nutne neznamená skutočný rast vytvárania odpadu, ale súvisí aj so zmenami vo vnútroštátnom vymedzení alebo v zoznamoch nebezpečného odpadu (napríklad v Rakúsku v roku 1998). V Holandsku po výraznom zvýšení v rokoch 1994 až 1997 sa vytváranie nebezpečného odpadu v nasledujúcich rokoch do určitej miery znížilo.

Pokiaľ ide o kategórie nebezpečného odpadu podľa kódov Y, ktoré sa používajú v Bazilejskej dohode, informácie poskytlo iba 9 členských štátov. Odpady zhromaždené z domácností (Y46) a zvyšky zo spaľovania odpadov z domácností (Y47) predstavovali hlavnú časť oznámeného odpadu. Boli to tiež jediné druhy bezpečných odpadov oznámené Komisii v súlade s nariadením o preprave odpadov. Holandsko vo svojej správe uviedlo, že odpadmi zodpovedajúcimi asi 20 % celkového množstva odpadov boli kontaminovaná pôda a ďalších 15 – 20 % predstavoval odpad z čistenia lodí.

3. PREPRAVA ODPADOV Z čLENSKÝCH šTÁTOV

Nie všetky členské štáty Európskej únie majú dostatočnú kapacitu na spracovanie všetkých kategórií odpadov, ktoré vznikli na ich území. Niektoré osobitné toky odpadov – vrátane nebezpečných odpadov – si vyžadujú špecializované zariadenia na spracovanie, aby sa zabezpečilo zhodnocovanie alebo zneškodnenie týchto odpadov spôsobom prijateľným z hľadiska životného prostredia. Cezhraničný pohyb zásielok nebezpečných odpadov medzi členskými štátmi EÚ preto nie je iba otázkou životného prostredia, ale odráža skutočnosť, že európske systémy odpadového hospodárstva dosiahli vyspelú úroveň, ktorá zahŕňa spoluprácu medzi členskými štátmi v oblasti úpravy osobitných tokov odpadov. Všetky členské štáty predložili informácie o zásielkach nebezpečných odpadov smerujúcich von z krajiny („vývozy“ v zmysle Bazilejského dohovoru) za aspoň dva roky z rokov 1997 - 2000 (pozri prílohu A, tabuľka 5). Sčítaním týchto údajov a extrapoláciou niektorých údajov bolo možné odhadnúť trend v preprave nebezpečných odpadov z členských štátov v rokoch 1997 - 2000. Toto množstvo sa viac než zdvojnásobilo, z asi 2,6 milióna ton v roku 1997 na 5,4 milióna ton v roku 2000. K osobitne prudkému nárastu došlo v rokoch 1999 až 2000.

Najväčšími „vývozcami“ takýchto odpadov boli Nemecko, Belgicko a Holandsko. Takmer ¾ odpadu odoslaného z členských štátov v roku 1999 pochádzali z jednej z týchto troch krajín. Podľa údajov patrila preprava zo Spojeného kráľovstva, Španielska a Francúzska k najnižším v EÚ.

To isté platí aj pre prepravu odpadov za hranice pri vyjadrení v kg na jedného obyvateľa: medzi šiestimi krajinami s najnižším „vývozom“ na jedného obyvateľa boli Spojené kráľovstvo, Španielsko, Taliansko a Francúzsko (pozri prílohu A, tabuľka 6). Na opačnej strane rebríčka boli Luxembursko, Holandsko a Belgicko s najväčším množstvom odpadov na jedného obyvateľa prepravených cez hranice. To poukazuje na to, že menšie krajiny odosielajú viac svojho nebezpečného odpadu do zahraničia, keďže na svojom území nemajú rovnaké množstvo zariadení na jeho spracovanie ako väčšie krajiny.

Pokiaľ ide o podiel nebezpečného odpadu, ktorý bol odoslaný na spracovanie do iných krajín, väčšinou susedných členských krajín, vypočítané údaje sa pohybujú medzi 0 a 25 % (príloha A, obrázok 6). Podiel bol najvyšší v Dánsku, Holandsku a Portugalsku, čo je pochopiteľné, keďže sú to menšie krajiny bez možnosti vytvoriť si vo svojej krajine kapacity na spracovanie všetkých druhov nebezpečného dopadu. Podiel odpadov odoslaných do zahraničia bol nízky v Spojenom kráľovstve, Grécku a Španielsku. V tomto zmysle je potrebné zdôrazniť, že s týmito údajmi sa spájajú značné nejasnosti, pretože boli vypočítané spojením údajov oznámených členskými štátmi o vzniku a vývoze odpadu, ktoré nemusia byť zlučiteľné.

V informáciách o oznámenej preprave „iných odpadov“ v zmysle Bazilejského dohovoru sa neuvádzajú veľké množstvá takéhoto odpadu – zmiešaného odpadu z domácností a zvyškov po jeho spálení – ktorý bol v príslušnom období prepravený z členských štátov do iných krajín. O preprave v tejto kategórii informovali iba Holandsko, Dánsko a Portugalsko a táto preprava predstavovala viac ako 10 % množstva nebezpečného odpadu uvádzaného za daný rok (príloha A, tabuľka 8).

Pokiaľ ide o kategórie nebezpečného odpadu v zmysle kódov Y podľa Bazilejského dohovoru, je nutné zdôrazniť, že mnoho členských štátov tieto kategórie neuviedlo (pozri prílohu A, obrázok 9: „neznáme“) alebo použilo zmes kódov Y („zmes“). Dôvodom je čiastočne to, že členské štáty zaregistrovali nebezpečný odpad podľa kódov OECD bez toho, aby bezpodmienečne použili aj kódy Y. Ďalším dôvodom je to, že niektoré z oznámených odpadov nemajú kód Y, pretože sa na ne nevzťahuje Bazilejský dohovor.

Do prílohy (A, obrázok 10) boli pridané údaje z 10 členských štátov týkajúce sa informácií o odoslaných zásielkach odpadov, ktorým boli pridelené kódy Y. Je očividné, že značný nárast objemu odpadov prepraveného cez hranice v rokoch 1997 až 2000 bol v značnej miere spôsobený „neidentifikovateľnými“ odpadmi bez pridelených kódov Y. Na poprednom mieste medzi týmito odpadmi sú, napríklad, zmiešaný drevný odpad odoslaný z Nemecka do Talianska a odpad z výroby železa a ocele prepravený z Nemecka do Francúzska.

Hlavná časť nebezpečného odpadu a iného odpadu odoslaného z členských štátov v sledovanom období sa spracovávala nejakým spôsobom zhodnocovania. Takýmto spôsobom bolo v roku 2000 spracovaných asi 4,5 milióna ton odpadu (viac ako 80 %) z 10 krajín (pozri prílohu A, obrázok 11). V absolútnych číslach sa tento podiel od roku 1997 viac ako zdvojnásobil. Preprava odpadu z členských štátov, ktorý bol určený na zneškodnenie, sa za rovnaké obdobie tiež zdvojnásobila, ale na oveľa menej – zo 400 000 ton na 900 000 ton.

Zhromaždené údaje poukazujú na obrovské rozdiely medzi členskými štátmi pokiaľ ide o percentuálny podiel prepravy odpadov určených na zhodnotenie alebo zneškodnenie (pozri prílohu A, obrázok 12). Z takých krajín, ako Rakúsko, Belgicko, Fínsko, Francúzsko, Nemecko, Grécko, Luxembursko, Holandsko a Spojené kráľovstvo smerovalo viac ako 70 % odpadu odoslaného do zahraničia do zariadení na zhodnocovanie odpadu, zatiaľ čo na druhom konci rebríčka bolo Portugalsko s iba 10 %. V strednej skupine, ktorú tvorili Dánsko, Írsko, Taliansko, Španielsko a Švédsko, sa podiel prepravy odpadov určených na zhodnotenie pohyboval medzi 40 a 60 %.

Urobiť závery o systémoch odpadového hospodárstva v krajinách iba na základe podielu vyvezeného odpadu určeného na zhodnotenie a zneškodnenie, nie je možné, keďže väčšina daného odpadu sa spracovala v tej istej krajine, v ktorej odpad vznikol (pozri prílohu A, obrázok 6).

V nariadení EÚ o preprave odpadov sa uvádza, že členské štáty môžu vyvážať nebezpečný odpad iba do obmedzenej skupiny krajín. Nebezpečný odpad určený na zhodnocovanie sa môže vyvážať do všetkých krajín, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie OECD[6]. Počiatočná možnosť vyvážať aj do iných krajín, ktoré sú zmluvnými stranami Bazilejského dohovoru, alebo s ktorými členské štáty uzatvorili bilaterálne dohody, bola zrušená nadobudnutím účinnosti takzvaného „Bazilejského zákazu“ 1. januára 1998. Odpad určený na zneškodnenie sa smie dokonca odoslať iba do iných členských štátov EÚ a krajín EZVO (Nórsko, Švajčiarsko, Island a Lichtenštajnsko). Vývoz odpadu na zneškodnenie do krajín, ktoré nie sú členskými krajinami EÚ/EZVO, a nebezpečného odpadu na zhodnocovanie do krajín, ktoré nie sú členskými krajinami OECD, je preto podľa nariadenia o preprave odpadov zakázaný.

Členské štáty EÚ vo svojich správach zasielaných sekretariátu Bazilejského dohovoru poskytujú informácie o krajine určenia vyvážaného nebezpečného odpadu. Podľa týchto správ rastúce množstvá nebezpečného odpadu a iného odpadu prepraveného cez hranice v rokoch 1997 – 2000 smerovali väčšinou do iných členských štátov EÚ. V roku 1997 bol podiel 84 %, ktorý vzrástol v roku 2000 na 91 % (pozri prílohu A, obrázky 13 a 14). To znamená, že členské štáty vo zvýšenej miere dodržiavali zásady blízkosti a sebestačnosti pokiaľ ide o zneškodňovanie a zhodnocovanie nebezpečných a iných oznamovaných odpadov. Podiel odpadov vyvezených do krajín mimo EÚ/EZVO sa znížil z 11 % v roku 1997 na 5 % v roku 2000.

Do nečlenských do krajín OECD vyvážali odpady v roku 2000 Nemecko, Taliansko a Holandsko. V prípade Nemecka išlo najmä o rôzne druhy baliacich materiálov určených na zhodnocovanie, Taliansko vyviezlo zmiešaný odpad z domácností a Holandsko uviedlo svoj vyvážaný odpad ako odpad s kódmi Y18 a Y23, ako zmiešaný odpad z domácností a plastový odpad. Vývoz týchto druhov odpadov do krajín, ktoré nie sú členmi OECD, nie je podľa nariadenia o preprave odpadov nezákonný, ak je riadne oznámený.

4. PREPRAVA NEBEZPEčNÝCH ODPADOV DO čLENSKÝCH šTÁTOV

V rámci svojich správ určených sekretariátu Bazilejského dohovoru všetky členské štáty predložili informácie o dovoze nebezpečného odpadu najmenej za jeden rok z rokov 1997 - 2000 (pozri prílohu A, tabuľku 16). Hoci údaje nie sú úplné, je možné odhadnúť celkový trend v odosielaní nebezpečného odpadu do členských štátov za dané obdobie: Súčasne s vývojom v odosielaní zásielok odpadov z členských štátov sa množstvo nebezpečného odpadu, ktoré bolo odoslané opačným smerom, viac ako zdvojnásobilo, z asi 2,3 milióna ton v roku 1997 na 5,2 milióna ton v roku 2000. Najväčší nárast sa opäť zaznamenal medzi rokmi 1999 a 2000. Údaje sú veľmi podobné údajom o „vývoze“ odpadu, čo poukazuje na to, že väčšia časť zásielok sa prepravila medzi členskými štátmi.

Medzi krajiny EÚ, ktoré prijali najväčšie množstvo odpadu zo zahraničia patria Nemecko, Taliansko, Belgicko, Francúzsko a Holandsko. Ich podiel na celkovom množstve odpadu odoslanom do členských štátov EÚ sa zvýšil z 82 % v roku 1997 na 88 % v rokoch 1999 a 2000. Dovozy len do samotného Nemecka, Talianska a Belgicka predstavovali 50 % celkových „dovozov“ v roku 1997 a 67 % v roku 2000. Krajiny s najnižším objemom prepravených odpadov prijatých zo zahraničia boli Írsko, Portugalsko a Grécko.

Z hľadiska objemu prepravených odpadov do členských štátov pripadajúceho na jedného obyvateľa, tieto čísla sú v malých krajinách vyššie ako vo veľkých krajinách (pozri prílohu A, obrázok 16). Dôvodom je to, že zariadenia na spracovanie nebezpečného odpadu sú v malých krajinách viac závislé od dovozu odpadu z iných krajín v dôsledku obmedzenej veľkosti ich domáceho trhu.

Objem prepraveného zmiešaného odpadu z domácností a zvyškov po ich spálení („iný odpad“ v zmysle Bazilejského dohovoru) do členských štátov vo všeobecnosti sa výrazne nezvýšilo množstvo nebezpečného odpadu, ktoré bolo prevezené v rovnakom období. Iba Nemecko a Holandsko informovali o výrazných „dovozoch“ takéhoto odpadu, ktoré sa v niektorých rokoch takmer rovnali množstvám nebezpečného odpadu dovezeného do týchto krajín zo zahraničia (pozri prílohu A, tabuľky 16 a 18). Zmiešaný odpad z domácností pochádzal v oboch prípadoch najmä z Belgicka, pričom zvyšky po spaľovaní odoslané do Nemecka pochádzali tiež z niekoľkých iných susedných krajín, najmä z Holandska, Švajčiarska a Dánska.

Pokiaľ ide o kategórie nebezpečných odpadov odoslaných do členských štátov podľa kódov Y, je nutné zdôrazniť, že pre veľkú časť odpadov nebol vyhlásený žiadny kód Y (pozri prílohu A, obrázok 19: „neznáme“) alebo odpad bol zaradený do skupiny zmiešaných kódov Y („zmes“). Údaje z 10 členských štátov s presnejšími informáciami o kóde Y (Rakúsko, Belgicko, Dánsko, Fínsko, Francúzsko, Nemecko, Holandsko, Španielsko, Švédsko a Spojené kráľovstvo) ukazujú, že v období rokov 1997 až 2000 došlo k najväčšiemu nárastu v skupine „neznámeho“ odpadu. V roku 2000 neboli takmer polovici odpadov pridelené kódy Y. V správe Nemecka za uvedený rok sa uvádza, že najväčšími samostatnými tokmi odpadov v tejto kategórii boli odpad zo stavebných a búracích prác z Luxemburska a zmiešaný drevný odpad a poľnohospodársky odpad z Holandska. Belgicko neuvádza konkrétny druh odpadu, uvádza iba, že odpad bol podrobený rôznym druhom zhodnocovania a zneškodňovania, vrátane vývozu na skládky a spaľovania. Hlavným tokom odpadu, ktorý bol prijatý v Taliansku - oveľa väčším ako akákoľvek z uvedených kategórií Y – bolo upravené odpadové drevo z Nemecka, Švajčiarska a krajín Beneluxu.

Hlavná časť nebezpečného odpadu a iného odpadu odoslaného do členských štátov bola upravená procesmi zhodnocovania. V roku 2000 boli zhodnotené asi 4 milióny ton odpadu (alebo 80 %) z 10 krajín, ktoré poskytli osobitné informácie o kódoch Y (príloha A, obrázok 21). To je dvakrát viac ako v roku 1997. Preprava nebezpečného odpadu prijaté na zneškodnenie sa za rovnaké obdobie tiež zdvojnásobili, ale na oveľa nižšej úrovni – zo 400 000 ton na 900 000 ton.

Dostupné údaje poukazujú na určité rozdiely medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o podiel odpadu prijatého na zhodnocovanie alebo zneškodnenie. V Belgicku, Dánsku, Holandsku, Portugalsku, Švédsku a Spojenom kráľovstve bolo viac ako 80 % odpadu pochádzajúceho zo zahraničia určených na zhodnocovanie, pričom v Rakúsku a Španielsku to bolo asi 60 % a v Luxembursku očividne menej ako 20 % (pozri prílohu A, obrázok 22). V prípade Luxemburska môže byť dôvodom to, že hlavným zariadením na spracovanie odpadov je spaľovňa komunálneho odpadu.

Nariadenie o preprave odpadov umožňuje členským štátom dovážať odpad iba z obmedzenej skupiny krajín. Odpad určený na zhodnocovanie sa môže dovážať zo všetkých krajín, ktoré sú členmi OECD alebo zmluvnými stranami Bazilejského dohovoru alebo s ktorými boli uzavreté multilaterálne alebo bilaterálne dohody. Odpad určený na zneškodnenie sa môže dovážať do Spoločenstva z krajín EZVO (Nórsko, Švajčiarsko, Island a Lichtenštajnsko), iných krajín, ktoré sú zmluvnými stranami Bazilejského dohovoru, alebo z krajín, s ktorými existujú mnohostranné a dvojstranné dohody. Platia teda obmedzenia dovozov odpadov do Spoločenstva, ale sú oveľa menej prísne ako obmedzenia vzťahujúce sa na vývozy.

Členské štáty vo svojich správach zasielaných sekretariátu Bazilejského dohovoru poskytli informácie o krajine pôvodu dovezeného nebezpečného odpadu. Podľa týchto správ 88 – 90 % nebezpečného odpadu odoslaného do členských štátov v rokoch 1997 – 2000 pochádzalo z iných členských štátov (pozri prílohu A, obrázky 23 a 24). Podiel odpadu, ktorý bol dovezený z krajín mimo EÚ/EZVO, predstavoval asi 3 – 4 %.

Dánsko, Portugalsko a Írsko boli v roku 2000 jedinými členskými štátmi, ktoré nedoviezli odpad z nečlenských krajín OECD.

5. ZHRNUTIE

Na základe správ, ktoré zaslali členské štáty, možno dospieť k týmto záverom:

- Členské štáty vo všeobecnosti predložili dostatočné informácie o druhoch spracovania odpadov a krajine pôvodu/určenia odpadov. Údaje o kategóriách odpadu a celkovom množstve vytvoreného nebezpečného odpadu však boli neúplné. Túto skutočnosť je potrebné zohľadniť pri výklade údajov v prílohe k tejto správe.

- Množstvo nebezpečného odpadu vytvoreného v Spoločenstve ako celku sa v období rokov 1997 až 2000 zvýšilo o asi 10 % a dosiahlo úroveň asi 40 miliónov ton za rok. Toto zvýšenie bolo čiastočne spôsobené zmenami vnútroštátneho vymedzenia nebezpečného odpadu.

- Iba malá časť celkového nebezpečného odpadu, ktorý vznikol v členských štátoch, bola prepravená cez hranice – medzi 0 a 25 %. Hlavná časť tohto odpadu bola spracovaná v krajine pôvodu.

- Objem prepravených odpadov do členských štátov a z nich však v sledovanom období prudko vzrástol. Množstvo „vývozov“ sa viac ako zdvojnásobilo z asi 2,6 milióna ton v roku 1997 na 5,4 milióna ton v roku 2000, so súbežným nárastom „dovozov“ z 2,3 na 5,2 miliónov ton.

- Asi 90 % nebezpečného odpadu odoslaného do členských štátov pochádzalo z iných členských štátov. Zodpovedajúcim spôsobom sa 90 % odpadu prepraveného cez hranice odoslalo do iných členských štátov.

- Viac ako 80 % nebezpečného odpadu odoslaného do členských štátov alebo z nich bolo určených na zhodnocovanie.

[1] z 1. februára 1993 o kontrole a riadení pohybu zásielok odpadov v rámci, do a z Európskeho spoločenstva, Ú. v. EÚ L 30, 6.2.1993, s. 1, naposledy zmenené a doplnené nariadením Komisie (EÚ) č. 2557/2001 z 28. decembra 2001, Ú. v. EÚ L 349, 31.12.2001, s. 1.

[2] Rozhodnutie Komisie 1999/412/EÚ z 3. júna 1999, Ú. v. EÚ L 156, 23.6.1999, s. 37.

[3] Bazilejský dohovor, Globálne trendy vo vzniku a cezhraničnom pohybe nebezpečných odpadov a iných odpadov, november 2002 (Séria Bazilejského dohovoru/SBC č. 2/14).

[4] Európska komisia (Eurostat), Odpad vznikajúci a spracovaný v Európe. Údaje za roky 1990 - 2001, 2003.

[5] Pozri prílohu D k tejto správe.

[6] Rozhodnutie Rady OECD C(92)39/KONEČNÉ ZNENIE z 30. marca 1992 o kontrole cezhraničného pohybu odpadov určených na zhodnocovanie; neskôr nahradené rozhodnutím OECD C(2001)107/KONEČNÉ ZNENIE zo 14. júna 2001.