OZNÁMENIE KOMISIE —

Usmernenie k výkladu a uplatňovaniu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu

(Text s významom pre EHP)

(2021/C 526/01)

OBSAH

ÚVOD 5

1. ROZSAH PÔSOBNOSTI SMERNICE O NEKALÝCH OBCHODNÝCH PRAKTIKÁCH 5

1.1. Vecný rozsah pôsobnosti 5

1.1.1. Vnútroštátne právne predpisy, ktoré sa týkajú obchodných praktík, ale chránia iné záujmy než ekonomické záujmy spotrebiteľov 6

1.1.2. Obchodné praktiky, ktoré sa týkajú transakcií medzi podnikateľmi alebo ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže 7

1.2. Vzájomné pôsobenie medzi smernicou a ostatnými právnymi predpismi EÚ 8

1.2.1. Vzťah s inými právnymi predpismi EÚ 8

1.2.2. Informácie stanovené ako „podstatné“ informácie inými právnymi predpismi EÚ 10

1.2.3. Vzájomné pôsobenie so smernicou o právach spotrebiteľov 12

1.2.4. Vzájomné pôsobenie so smernicou o nekalých podmienkachv spotrebiteľských zmluvách 13

1.2.5. Vzájomné pôsobenie so smernicou o označovaní cien 15

1.2.6. Vzájomné pôsobenie so smernicou o klamlivej a porovnávacej reklame 16

1.2.7. Vzájomné pôsobenie so smernicou o službách 17

1.2.8. Vzájomné pôsobenie so smernicou o elektronickom obchode 17

1.2.9. Vzájomné pôsobenie so smernicou o audiovizuálnych mediálnych službách 17

1.2.10. Vzájomné pôsobenie so všeobecným nariadením o ochrane údajov a smernicou o súkromí a elektronických komunikáciách 18

1.2.11. Vzájomné pôsobenie s článkami 101 a 102 ZFEÚ (pravidlá hospodárskej súťaže EÚ) 19

1.2.12. Vzájomné pôsobenie s Chartou základných práv Európskej únie 20

1.2.13. Vzájomné pôsobenie s článkami 34 – 36 ZFEÚ 20

1.2.14. Vzájomné pôsobenie s nariadením o vzťahoch medzi platformami a podnikmi 21

1.3. Vzťah medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a samoreguláciou 21

1.4. Vynútiteľnosť a náprava 22

1.4.1. Vynútiteľnosť verejnoprávnymi orgánmi a súkromnoprávnymi prostriedkami 22

1.4.2. Sankcie 22

1.4.3. Náprava pre spotrebiteľov 25

1.4.4. Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách voči obchodníkom so sídlom v tretích krajinách 25

2. ZÁKLADNÉ POJMY SMERNICE O NEKALÝCH OBCHODNÝCH PRAKTIKÁCH 25

2.1. Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách – vývojový diagram smernice 25

2.2. Pojem „obchodník“ 26

2.3. Pojem „obchodná praktika“ 28

2.3.1. Praktiky po predaji vrátane vymáhania dlhov 29

2.3.2. Obchodníci kupujúci produkty od spotrebiteľov 30

2.4. Test rozhodnutia o obchodnej transakcii 30

2.5. Priemerný spotrebiteľ 33

2.6. Zraniteľní spotrebitelia 35

2.7. Článok 5 – Odborná starostlivosť 36

2.8. Článok 6 – Klamlivé činnosti 38

2.8.1. Všeobecné klamlivé informácie 39

2.8.2. Cenové výhody 41

2.8.3. Mätúci marketing 42

2.8.4. Nedodržiavanie kódexu správania 43

2.8.5. Marketing „dvojakej kvality“ 44

2.9. Článok 7 – Klamlivé opomenutia konania 49

2.9.1. Podstatné informácie 50

2.9.2. Skrytý marketing/neoznámenie obchodného účelu 50

2.9.3. Podstatné informácie poskytnuté nejasným spôsobom 51

2.9.4. Skutková súvislosť a obmedzenia použitého komunikačného prostriedku 52

2.9.5. Podstatné informácie vo výzvach na kúpu – článok 7 ods. 4 53

2.9.6. Bezplatné vyskúšanie a pasce na odber služieb 58

2.10. Články 8 a 9 – Agresívne obchodné praktiky 59

3. ČIERNYZOZNAM OBCHODNÝCH PRAKTÍK (PRÍLOHA I) 60

3.1. Produkty, ktoré nemožno legálne predávať – č. 9 61

3.2. Pyramídové schémy – bod 14 62

3.3. Produkty, ktoré liečia choroby, dysfunkcie alebo postihnutia – č. 17 63

3.4. Používanie pojmu „zadarmo“ – č. 20 66

3.5. Druhotný predaj vstupeniek na podujatia získaných pomocou automatizovaných prostriedkov – č. 23a 69

3.6. Vytrvalý marketing prostredníctvom nástroja prenosu na diaľku – č. 26 69

3.7. Priame nabádanie detí – č. 28 70

3.8. Ceny – bod 31 71

4. UPLATŇOVANIE SMERNICE O NEKALÝCH OBCHODNÝCH PRAKTIKÁCH NA KONKRÉTNE OBLASTI 72

4.1. Udržateľnosť 72

4.1.1. Tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 72

4.1.1.1. Vzájomné pôsobenie s inými právnymi predpismi EÚ o tvrdeniach týkajúcich sa životného prostredia 73

4.1.1.2. Hlavné zásady 75

4.1.1.3. Uplatňovanie článku 6 smernice o nekalých obchodných praktikách na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 76

4.1.1.4. Uplatňovanie článku 7 smernice o nekalých obchodných praktikách na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 79

4.1.1.5. Uplatňovanie článku 12 smernice o nekalých obchodných praktikách na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 81

4.1.1.6. Uplatňovanie prílohy I na tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 82

4.1.1.7. Porovnávacie tvrdenia týkajúce sa životného prostredia 83

4.1.2. Plánované zastarávanie 84

4.2. Digitálny sektor 86

4.2.1. Online platformy a ich obchodné praktiky 87

4.2.2. Sprostredkovanie spotrebiteľských zmlúv tretím stranám 89

4.2.3. Transparentnosť výsledkov vyhľadávania 90

4.2.4. Hodnotenia používateľov 93

4.2.5. Sociálne médiá 96

4.2.6. Marketing vplyvných osobností 97

4.2.7. Praktiky založené na údajoch a temné vzory 99

4.2.8. Cenové praktiky 102

4.2.9. Peňažné hry 103

4.2.10. Využívanie geolokalizačných techník 105

4.2.11. Odkázanosť spotrebiteľa 106

4.3. Odvetvie cestovania a dopravy 107

4.3.1. Prierezové otázky 107

4.3.2. Balíky cestovných služieb 109

4.3.3. Zmluvy o časovo vymedzenom užívaní ubytovacích zariadení 109

4.3.4. Otázky relevantné najmä pre leteckú dopravu 110

4.3.5. Otázky relevantné najmä pre prenájom automobilov 114

4.3.6. Otázky relevantné najmä pre webové sídla na rezerváciu pobytov 115

4.4. Finančné služby a nehnuteľnosti 116

4.4.1. Prierezové otázky 116

4.4.2. Otázky špecifické pre nehnuteľnosti 117

4.4.3. Otázky špecifické pre finančné služby 118

PRÍLOHA 121

ÚVOD

Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES (1) o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu (ďalej len „smernica o nekalých obchodných praktikách“) predstavuje zastrešujúci právny predpis EÚ upravujúci nekalé obchodné praktiky v transakciách medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi. Vzťahuje sa na všetky obchodné praktiky, ku ktorým dochádza pred uskutočnením, počas uskutočnenia a po uskutočnení transakcie medzi podnikateľom a spotrebiteľom.

Účelom tohto oznámenia o usmernení (ďalej len „oznámenie“) je uľahčiť riadne uplatňovanie smernice. Vychádza z verzie usmernenia z roku 2016 a nahrádza ju (2). Cieľom tohto oznámenia je takisto zvýšiť informovanosť o smernici medzi všetkými zainteresovanými stranami, ako sú spotrebitelia, podniky, orgány členských štátov vrátane vnútroštátnych súdov, ako aj odborníci pracujúci v oblasti práva, v celej EÚ. Zahŕňa zmeny zavedené smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/2161 (3), pokiaľ ide o lepšie presadzovanie a modernizáciu predpisov Únie v oblasti ochrany spotrebiteľa, ktoré sa začnú uplatňovať 28. mája 2022. V časti tohto usmernenia sa preto uvažuje a hovorí o pravidlách, ktoré sa ku dňu vydania tohto oznámenia ešte nezačali uplatňovať. Príslušné oddiely a body sú jasne označené. Ak citácie znenia uvedenej smernice alebo rozhodnutí Súdneho dvora obsahujú vizuálne zvýraznenie, takýto dôraz bol pridaný Komisiou.

Toto oznámenie je určené členským štátom EÚ a Islandu, Lichtenštajnsku a Nórsku ako signatárom Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP). Odkazy na EÚ, Úniu alebo jednotný trh by sa preto mali chápať ako odkazy na EHP alebo na trh EHP.

Toto oznámenie slúži len ako usmerňovací dokument – právne záväzné je len samotné znenie právnych predpisov Únie. Každý záväzný výklad práva musí vychádzať zo znenia smernice a priamo z rozhodnutí Súdneho dvora. V tomto oznámení sa zohľadňujú rozhodnutia Súdneho dvora zverejnené do októbra 2021, pričom ďalší vývoj judikatúry Súdneho dvora sa nedá predvídať.

Názory vyjadrené v tomto dokumente nemôžu predurčovať stanovisko, ktoré by Európska komisia mohla zaujať pred Súdnym dvorom. Informácie obsiahnuté v tomto oznámení majú všeobecný charakter a nevzťahujú sa na žiadne konkrétne osoby ani konkrétne subjekty. Európska komisia ani žiadna osoba konajúca v mene Európskej komisie nie je zodpovedná za akékoľvek použitie týchto informácií.

Keďže toto oznámenie odráža súčasný stav v čase jeho vypracovania, poskytnuté usmernenia sa môžu neskôr zmeniť.

1. ROZSAH PÔSOBNOSTI SMERNICE O NEKALÝCH OBCHODNÝCH PRAKTIKÁCH

Článok 3 ods. 1 Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.

Smernica má horizontálnu povahu a chráni hospodárske záujmy spotrebiteľov. Jej ustanovenia založené na zásadách sa týkajú širokej škály praktík a sú dostatočne široko zamerané aj na to, aby zachytili rýchlo sa vyvíjajúce výrobky a metódy predaja.

1.1. Vecný rozsah pôsobnosti

Smernica o nekalých obchodných praktikách je založená na zásade úplnej harmonizácie. S cieľom odstrániť prekážky na vnútornom trhu a zvýšiť právnu istotu pre spotrebiteľov aj podnikateľov sa ňou zavádza jednotný regulačný rámec harmonizujúci vnútroštátne pravidlá. Smernicou o nekalých obchodných praktikách sa teda stanovuje, že členské štáty nemôžu prijať prísnejšie opatrenia ako tie, ktoré sú stanovené v smernici, a to ani s cieľom zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľa, pokiaľ to nie je povolené samotnou smernicou (4).

Súdny dvor potvrdil túto zásadu vo viacerých rozhodnutiach. Napríklad vo veci Total Belgium Súdny dvor rozhodol, že všeobecný vnútroštátny zákaz viazaných ponúk odporuje smernici (5). Vo veci Europamur Alimentación Súdny dvor rozhodol, že smernica o nekalých obchodných praktikách bráni všeobecnému vnútroštátnemu zákazu ponúkať na predaj alebo predávať tovar so stratou (6). V tej istej veci Súdny dvor takisto objasnil, že obmedzujúce vnútroštátne opatrenia môžu obsahovať prenesenie dôkazného bremena (7).

V tejto súvislosti sa v článku 3 ods. 9 stanovuje obmedzenie charakteru úplnej harmonizácie smernice o nekalých obchodných praktikách, pričom sa v ňom uvádza, že „[v]o vzťahu k ,finančným službám“ […] a […] nehnuteľnostiam môžu členské štáty ukladať požiadavky, ktoré sú reštriktívnejšie alebo normatívnejšie ako táto smernica v oblasti, ktorú aproximuje“. Vzhľadom na to môžu členské štáty stanoviť v týchto odvetviach pravidlá, ktoré prekračujú rámec ustanovení smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ sú v súlade s ostatnými právnymi predpismi EÚ. Tým, ako sa smernica o nekalých obchodných praktikách uplatňuje na finančné služby a nehnuteľnosti, sa konkrétne zaoberá oddiel 4.4.

Navyše podľa článku 3 ods. 5 zmeneného smernicou (EÚ) 2019/2161 sa smernicou členským štátom nebráni prijať dodatočné ustanovenia na ochranu oprávnených záujmov spotrebiteľov, pokiaľ ide o agresívne alebo klamlivé marketingové či predajné praktiky v súvislosti s nevyžiadanými návštevami obchodníka v domácnosti spotrebiteľa alebo so zájazdmi organizovanými obchodníkom s cieľom alebo výsledkom, ktorým je propagácia alebo predaj produktov spotrebiteľom. Takéto ustanovenia však musia byť primerané, nediskriminačné a opodstatnené ochranou spotrebiteľa. V odôvodnení 55 smernice (EÚ) 2019/2161 sa vysvetľuje, že takéto ustanovenia by nemali zakazovať uvedené predajné kanály ako také, a uvádza niekoľko demonštratívnych príkladov možných vnútroštátnych opatrení.

V článku 3 ods. 6 sa vyžaduje, aby členské štáty oznámili Komisii prijaté vnútroštátne ustanovenia a akékoľvek následné zmeny, aby Komisia mohla jednoducho sprístupniť tieto informácie spotrebiteľom a obchodníkom na špecializovanom webovom sídle (8).

V odôvodnení 14 smernice o nekalých obchodných praktikách sa objasňuje, že prístup úplnej harmonizácie nebráni členským štátom, aby vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch vymedzili základné vlastnosti určitých produktov, ktorých opomenutie by bolo podstatné pri výzve na kúpu. Takisto sa v ňom objasňuje, že smernica o nekalých obchodných praktikách by sa nemala dotýkať existujúceho práva EÚ, ktoré výslovne dáva členským štátom možnosť voľby medzi viacerými úpravami zameranými na ochranu spotrebiteľov v oblasti obchodných praktík.

Pokiaľ ide o informovanie spotrebiteľov, v odôvodnení 15 smernice o nekalých obchodných praktikách sa vysvetľuje, že členské štáty môžu, ak je to prípustné podľa minimálnych štandardov v práve EÚ, zachovať alebo zaviesť prísnejšie požiadavky na informácie v súlade s právom EÚ, aby zabezpečili vyšší stupeň ochrany individuálnych zmluvných práv spotrebiteľov. Pozri aj oddiel 1.2.3, v ktorom sa vysvetľuje vzájomné pôsobenie s požiadavkami na predzmluvné informácie v smernici o právach spotrebiteľov.

1.1.1. Vnútroštátne právne predpisy, ktoré sa týkajú obchodných praktík, ale chránia iné záujmy než ekonomické záujmy spotrebiteľov

Článok 1 Účelom tejto smernice je prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa aproximáciou zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o nekalých obchodných praktikách poškodzujúcich ekonomické záujmy spotrebiteľov.

Smernica o nekalých obchodných praktikách sa nevzťahuje na vnútroštátne pravidlá určené na ochranu záujmov, ktoré nie sú ekonomickej povahy. Smernica o nekalých obchodných praktikách nemá preto vplyv na možnosť členských štátov stanoviť pravidlá upravujúce obchodné praktiky z dôvodov ochrany zdravia, bezpečnosti alebo životného prostredia.

Smernica o nekalých obchodných praktikách sa nevzťahuje ani na existujúce vnútroštátne pravidlá týkajúce sa marketingu a reklamy založené na „vkuse a dobrých mravoch“. V odôvodnení 7 sa uvádza, že „[t]áto smernica […] sa nezaoberá právnymi požiadavkami na vkus a dobré mravy, ktoré sa v jednotlivých členských štátoch značne líšia. […] Členské štáty by mali podľa toho mať možnosť naďalej uplatňovať na svojom území zákaz obchodných praktík z dôvodu vkusu a dobrých mravov, v súlade s právom Spoločenstva, a to aj v prípade, ak tieto praktiky neobmedzujú slobodu voľby spotrebiteľov. […].“

Smernica o nekalých obchodných praktikách sa preto v súvislosti s obchodnými praktikami nevzťahuje na vnútroštátne pravidlá týkajúce sa ochrany ľudskej dôstojnosti, predchádzania diskriminácii na základe pohlavia, rasovej a náboženskej diskriminácii alebo zobrazovania nahoty, násilia alebo protispoločenského správania.

Súdny dvor napríklad objasnil, že smernica o nekalých obchodných praktikách sa nevzťahuje na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorou sa obchodníkovi bráni v tom, aby bola jeho predajňa otvorená sedem dní v týždni, pričom sa od obchodníkov vyžaduje, aby si vybrali deň v týždni, v ktorý bude predajňa zatvorená, pretože takýmto konkrétnym ustanovením sa nesledujú ciele týkajúce sa ochrany spotrebiteľa (9).

Súdny dvor ďalej objasnil, že smernica o nekalých obchodných praktikách nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá chráni verejné zdravie a dôstojnosť povolania zubného lekára jednak tým, že všeobecne a úplne zakazuje reklamu na služby starostlivosti o ústnu dutinu a chrup, a jednak tým, že stanovuje určité požiadavky na nenápadnosť, pokiaľ ide o vývesné tabule zubných ordinácií (10).

Do rozsahu pôsobnosti smernice naopak patria vnútroštátne pravidlá, ktorých cieľom je chrániť ekonomické záujmy spotrebiteľov, a to aj v spojení s inými záujmami.

Pokiaľ ide o vnútroštátne pravidlá zakazujúce predaj s výhrou, Súdny dvor objasnil, že smernica o nekalých obchodných praktikách bráni všeobecnému vnútroštátnemu zákazu predaja s výhrou, ktorého cieľom je dosiahnuť ochranu spotrebiteľa a iné ciele (napríklad pluralitu tlače) (11).

Pokiaľ ide o vnútroštátne pravidlá povoľujúce oznámenie výpredaja len v prípade schválenia príslušným okresným správnym orgánom, Súdny dvor skonštatoval, že vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, implicitne pripustil, že cieľom právnej úpravy, o ktorú išlo v danej veci, bola ochrana spotrebiteľov, a nie len ochrana účastníkov hospodárskej súťaže a iných subjektov na trhu. Smernica o nekalých obchodných praktikách preto bola uplatniteľná (12).

1.1.2. Obchodné praktiky, ktoré sa týkajú transakcií medzi podnikateľmi alebo ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže

Odôvodnenie 6 Táto smernica […] sa nevzťahuje ani nemá vplyv na vnútroštátne právne predpisy o nekalých obchodných praktikách, ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi; berúc plne do úvahy zásadu subsidiarity, členské štáty budú môcť, ak sa tak rozhodnú, naďalej regulovať tieto praktiky v súlade s právom Spoločenstva […].

Obchodné praktiky medzi podnikateľmi (business-to-business, B2B) nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách. Čiastočne ich upravuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/114/ES o klamlivej a porovnávacej reklame (13). Vzťahy medzi podnikateľmi v poľnohospodárskom a potravinovom dodávateľskom reťazci upravuje aj smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/633 o nekalých obchodných praktikách v poľnohospodárskom a potravinovom dodávateľskom reťazci (14). Členské štáty však môžu v rámci svojich vnútroštátnych právnych predpisov rozšíriť ochranu poskytovanú na základe smernice o nekalých obchodných praktikách na obchodné praktiky medzi podnikateľmi.

Vnútroštátne ustanovenie nepatrí do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách, ak je jeho cieľom výlučne, ako tvrdí vnútroštátny súd, úprava vzťahov medzi účastníkmi hospodárskej súťaže, a nie ochrana spotrebiteľov (15).

Do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách nepatria len tie vnútroštátne opatrenia, ktoré chránia výlučne záujmy účastníkov hospodárskej súťaže. V prípadoch, keď sa vnútroštátnymi opatreniami upravuje praktika s dvojakým cieľom, a to chrániť spotrebiteľov aj účastníkov hospodárskej súťaže, smernica o nekalých obchodných praktikách sa na takéto vnútroštátne opatrenia vzťahuje.

Pokiaľ ide o rozlišovanie medzi záujmami spotrebiteľov a účastníkov hospodárskej súťaže, Súdny dvor skonštatoval, že:

„39. […] Z uvedeného rozsahu pôsobnosti sú tak vylúčené, ako vyplýva z odôvodnenia č. 6 [smernice o nekalých obchodných praktikách], iba vnútroštátne právne predpisy, ktoré sa týkajú nekalých obchodných praktík poškodzujúcich ‚výlučne‘ ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi.

40. […] to celkom zrejme nie je prípad vnútroštátnych ustanovení, [ktoré] sú vyslovene zamerané na ochranu spotrebiteľov, a nie výlučne na ochranu účastníkov hospodárskej súťaže a iných účastníkov trhu.“ (16)

Je na vnútroštátnych orgánoch a súdoch, aby rozhodli, či je účelom vnútroštátnej právnej úpravy chrániť ekonomické záujmy spotrebiteľov.

Súdny dvor skonštatoval, že:

„29. Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, a nie Súdnemu dvoru, aby zistil, či vnútroštátne ustanovenia […] [týkajúce sa oznámení o znížení ceny určených pre spotrebiteľov] skutočne sledujú ciele smerujúce k ochrane spotrebiteľov na účely overenia, či takéto ustanovenia môžu spadať do pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách […].“ (17)

Súdny dvor takisto skonštatoval, že vnútroštátna právna úprava zakazujúca predaj so stratou odporuje smernici o nekalých obchodných praktikách len ak je jej cieľom chrániť spotrebiteľov (18).

Pokiaľ ide o vnútroštátne pravidlá zakazujúce zníženia cien počas obdobia pred výpredajom, Súdny dvor objasnil, že takýto zákaz nie je v súlade so smernicou o nekalých obchodných praktikách, ak je jeho cieľom chrániť ekonomické záujmy spotrebiteľov (19).

1.2. Vzájomné pôsobenie medzi smernicou a ostatnými právnymi predpismi EÚ

Článok 3 ods. 4 V prípadoch rozporu medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi Spoločenstva upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík majú prednosť a na tieto osobitné aspekty sa použijú iné právne predpisy Spoločenstva.

Odôvodnenie 10 Je nevyhnutné zabezpečiť vnútorný súlad medzi touto smernicou a existujúcim právom Spoločenstva, najmä v špecifických odvetviach, kde sa uplatňujú podrobné ustanovenia o nekalých obchodných praktikách. […] Táto smernica sa teda primerane uplatní iba vtedy, ak neexistujú iné osobitné predpisy práva Spoločenstva upravujúce osobitné aspekty nekalých obchodných praktík, akými sú napríklad požiadavky na informácie a pravidlá o spôsobe poskytovania informácií spotrebiteľovi. Poskytuje ochranu spotrebiteľom tam, kde neexistujú osobitné predpisy pre určité odvetvie na úrovni Spoločenstva , a zakazuje obchodníkom vytvárať klamlivú predstavu o povahe produktov. To je obzvlášť dôležité pri zložitých produktoch s vysokou mierou rizika pre spotrebiteľov, ako napríklad niektoré produkty finančných služieb. V dôsledku toho táto smernica dopĺňa acquis Spoločenstva, ktoré sa vzťahuje na obchodné praktiky poškodzujúce ekonomické záujmy spotrebiteľov.

Smernica sa vzhľadom na jej všeobecný rozsah pôsobnosti vzťahuje na mnohé obchodné praktiky, ktoré sa upravujú aj v iných všeobecných alebo sektorových právnych predpisoch EÚ.

1.2.1. Vzťah s inými právnymi predpismi EÚ

Článok 3 ods. 4 a odôvodnenie 10 predstavujú kľúčové prvky smernice o nekalých obchodných praktikách. Objasňuje sa v nich, že smernica o nekalých obchodných praktikách dopĺňa iné právne predpisy EÚ („právne predpisy Spoločenstva“) upravujúce osobitné aspekty nekalých obchodných praktík. To znamená, že smernica o nekalých obchodných praktikách funguje ako „záchranná sieť“, ktorá zaisťuje udržiavanie vysokej úrovne spoločnej ochrany spotrebiteľa proti nekalým obchodným praktikám vo všetkých odvetviach, a to aj dopĺňaním ostatných právnych predpisov EÚ a zapĺňaním medzier v týchto predpisoch.

Keď existujú sektorové alebo iné právne predpisy EÚ a ich ustanovenia sa prekrývajú s ustanoveniami smernice o nekalých obchodných praktikách, budú mať prednosť príslušné ustanovenia lex specialis. V článku 3 ods. 4 smernice sa objasňuje, že „[v] prípadoch rozporu medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi Spoločenstva upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík majú prednosť a na tieto osobitné aspekty sa použijú iné právne predpisy Spoločenstva“.

Z článku 3 ods. 4 v spojení s odôvodnením 10 vyplýva, že ustanovenie právnych predpisov EÚ bude mať prednosť pred smernicou o nekalých obchodných praktikách, ak budú splnené všetky nasledujúce tri podmienky:

— má status práva EÚ,

— upravuje osobitný aspekt obchodných praktík a

— dané dve ustanovenia sú v rozpore alebo obsah iného ustanovenia práva EÚ sa prekrýva s obsahom príslušného ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách, napríklad ak upravuje príslušné konanie podrobnejšie a/alebo ak sa vzťahuje na konkrétne odvetvie (20).

Napríklad: V článku 12 smernice o hypotekárnych úveroch (21) sa v zásade zakazuje viazanie produktov, pri ktorom sa zmluva o úvere na hypotéku predá s ďalším finančným produktom a neposkytne sa samostatne. Tento zákaz je sám osebe v rozpore so smernicou o nekalých obchodných praktikách, pretože viazanie produktov by predstavovalo nekalú praktiku, a je preto podľa smernice o nekalých obchodných praktikách zakázané len na základe jednotlivého posúdenia. Jej článok 12 má však prednosť pred všeobecnými pravidlami smernice o nekalých obchodných praktikách. To znamená, že viazanie produktov v zmysle článku 12 smernice o hypotekárnych úveroch je ako také zakázané.

Ak sú splnené všetky tri uvedené podmienky, smernica o nekalých obchodných praktikách sa neuplatní na osobitný aspekt obchodnej praktiky upravený napríklad sektorovým pravidlom. Smernica o nekalých obchodných praktikách si však zachováva svoju relevantnosť, pokiaľ ide o posudzovanie iných možných aspektov obchodnej praktiky, na ktoré sa nevzťahujú sektorové ustanovenia, napríklad agresívneho správania obchodníka.

Napríklad: Aby mohol spotrebiteľ zmeniť poskytovateľa telekomunikačných služieb, jeho súčasný poskytovateľ od neho vyžaduje, aby vyplnil formulár. Formulár však nie je dostupný online a poskytovateľ neodpovedá na e-maily/telefonáty spotrebiteľa. V článku 106 európskeho kódexu elektronických komunikácií (EECC) (22) sa stanovuje, že pri zmene poskytovateľa si zákazník môže ponechať svoje telefónne číslo, že prenos čísel sa vykoná v čo najkratšom čase a že na koncových používateľov sa nevzťahujú žiadne priame poplatky. V článku 106 ods. 6 európskeho kódexu elektronických komunikácií sa takisto stanovuje, že poskytovatelia musia spolupracovať v dobrej viere a nesmú oneskorovať ani zneužívať proces. Národné regulačné orgány sú zodpovedné za efektívnosť a jednoduchosť procesu zmeny poskytovateľa. Navyše praktiky obchodníkov v súvislosti so zmenou možno posúdiť na základe článku 8 a článku 9 písm. d) smernice o nekalých obchodných praktikách, ktorými sa neprimerané mimozmluvné prekážky kladené zmene poskytovateľa zakazujú ako agresívna obchodná praktika.

Z uvedeného vyplýva, že vo všeobecnosti uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách nie je samo osebe vylúčené len preto, lebo existujú iné právne predpisy EÚ, ktorými sa upravujú osobitné aspekty nekalých obchodných praktík.

Súdny dvor vo veci Abcur (23) poznamenal, že:

„[…] vnútroštátny súd [sa] v podstate pýta, či za predpokladu, že by sa na humánne lieky […] vzťahovala smernica 2001/83, na reklamné praktiky týkajúce sa týchto liekov […] by sa vzťahovala smernica 2005/29.[…] Ako Súdny dvor rozhodol, smernica 2005/29 sa vyznačuje mimoriadne širokým vecným rozsahom pôsobnosti vzťahujúcim sa na všetky obchodné praktiky, ktoré priamo súvisia s podporou, predajom alebo dodávkou tovaru spotrebiteľom. […] treba […] odpovedať, že dokonca za predpokladu že by sa na humánne lieky, ako sú lieky sporné v konaní vo veci samej, vzťahovala pôsobnosť smernice 2001/83, na reklamné praktiky týkajúce sa týchto liekov […] by sa vzťahovala tiež smernica 2005/29, pokiaľ by podmienky uplatnenia tejto smernice boli splnené.“

Smernica o nekalých obchodných praktikách sa preto môže spravidla uplatňovať spolu so sektorovými pravidlami EÚ doplňujúcim spôsobom, pretože konkrétnejšími požiadavkami stanovenými na základe iných pravidiel EÚ sa spravidla rozširujú všeobecné požiadavky stanovené v smernici o nekalých obchodných praktikách. Smernicu o nekalých obchodných praktikách možno zvyčajne použiť na zabránenie obchodníkom v tom, aby poskytovali informácie vyžadované sektorovými právnymi predpismi klamlivým alebo agresívnym spôsobom, pokiaľ tento aspekt osobitne neupravujú sektorové pravidlá.

Vzájomné pôsobenie s informačnými povinnosťami vyplývajúcimi zo sektorových nástrojov EÚ bolo zdôraznené vo veci Dyson/BSH (24). Vec sa týkala označovania vysávačov a toho, či neposkytnutie konkrétnych informácií o testovacích podmienkach, ktoré sa nevyžadovali na základe príslušných sektorových pravidiel (25), mohlo predstavovať klamlivé opomenutie. Súdny dvor potvrdil, že v prípade rozporu medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a sektorovými právnymi predpismi majú prednosť sektorové právne predpisy, čo v tomto prípade znamená, že informácie, ktoré sa nevyžadujú na energetickom štítku EÚ, nemožno považovať za „podstatné informácie“ a že iné informácie nemožno uvádzať.

Vzájomné pôsobenie so sektorovými pravidlami sa riešilo aj vo veci Mezina (26). Vec sa týkala zdravotných tvrdení, ktoré sa uviedli v súvislosti s prírodnými potravinovými doplnkami. Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 (27) o výživových a zdravotných tvrdeniach o potravinách sa uplatňuje na výživové a zdravotné tvrdenia pri komunikácii komerčného charakteru uvádzané na označení, pri prezentácii a v reklame potravín, ktoré sa v takejto podobe dostávajú ku konečnému spotrebiteľovi. V prípade rozporu medzi ustanoveniami nariadenia (ES) č. 1924/2006 a smernice o nekalých obchodných praktikách bude mať v súvislosti so zdravotnými tvrdeniami prednosť nariadenie č. 1924/2006.

1.2.2. Informácie stanovené ako „podstatné“ informácie inými právnymi predpismi EÚ

V smernici o nekalých obchodných praktikách sa stanovuje, že požiadavky na informácie vo vzťahu k obchodnej komunikácii zavedené inými právnymi predpismi EÚ sú „podstatné“.

Článok 7 ods. 5 5. Požiadavky na informácie zavedené právom Spoločenstva vo vzťahu k obchodnej komunikácii vrátane reklamy alebo marketingu, ktorých demonštratívny výpočet je uvedený v prílohe II, sa považujú za podstatné .

Takéto požiadavky na informácie sa nachádzajú vo viacerých sektorových právnych predpisoch EÚ. Napríklad:

— životné prostredie (napr. nariadenie o rámci pre energetické označovanie (28) a súvisiace delegované nariadenia, smernica o ekodizajne (29) a súvisiace delegované nariadenia, nariadenie o označovaní pneumatík (30), smernica o spotrebe paliva (31)),

— finančné služby [napr. smernica o trhoch s finančnými nástrojmi (32), smernica o platobných službách (33), smernica o spotrebiteľských úveroch (34), smernica o hypotekárnych úveroch (35), smernica o platobných účtoch (36), nariadenie o balíkoch retailových investičných produktov (PRIIP) (37)],

— zdravie (napr. smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/83/ES (38)),

— elektronické komunikačné služby (európsky kódex elektronických komunikácií (39)),

— doprava (napr. nariadenie o leteckých dopravných službách (40), nariadenia o právach cestujúcich (41)),

— oblasť potravín (napr. nariadenie o všeobecnom potravinovom práve (42), nariadenie o poskytovaní informácií o potravinách spotrebiteľom (43)).

Takéto požiadavky na informácie budú často konkrétnejšie než požiadavky na informácie stanovené v smernici o nekalých obchodných praktikách.

V článku 7 ods. 5 smernice o nekalých obchodných praktikách sa objasňuje, že takéto požiadavky na informácie „sa považujú za podstatné“.

Napríklad: V článku 23 nariadenia o leteckých dopravných službách sa vyžaduje, aby všetci leteckí dopravcovia, ich zástupcovia a iní predajcovia leteniek pri ponúkaní leteniek rozčlenili konečnú cenu na jednotlivé zložky (napr. letecké cestovné, dane, letiskové poplatky a iné poplatky, ktoré sa týkajú napríklad bezpečnostnej ochrany a paliva). To predstavuje podstatné informácie v zmysle článku 7 ods. 5 smernice o nekalých obchodných praktikách.

Neposkytnutie takýchto informácií sa teda podľa smernice o nekalých obchodných praktikách môže kvalifikovať ako klamlivá obchodná praktika v závislosti od testu všeobecného rozhodnutia o obchodnej transakcii, t. j. či opomenutie zapríčiní alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Pojem „podstatné informácie“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách sa rozoberá v oddiele 2.9.1.

V odôvodnení 15 sa stanovuje, že členské štáty môžu zachovať alebo doplniť požiadavky na informácie týkajúce sa zmluvného práva, ak je to prípustné podľa klauzúl o minimálnej harmonizácii v existujúcich právnych nástrojoch EÚ.

Napríklad: Členské štáty môžu zaviesť ďalšie predzmluvné požiadavky na predaj v prevádzkových priestoroch, ktorý podlieha klauzule o minimálnej harmonizácii v článku 5 ods. 4 smernice o právach spotrebiteľov.

1.2.3. Vzájomné pôsobenie so smernicou o právach spotrebiteľov

Smernica o právach spotrebiteľov (44) sa uplatňuje na všetky zmluvy uzatvárané medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi okrem tých oblastí, ktoré sú vyňaté z jej rozsahu pôsobnosti, ako sú finančné služby a služby zdravotnej starostlivosti. V plnej miere harmonizuje požiadavky na predzmluvné informácie pre zmluvy uzatvorené na diaľku (aj online) a mimo prevádzkových priestorov (t. j. zmluvy, ktoré nie sú uzavreté v bežných kamenných obchodoch; úplné vymedzenie sa nachádza v článku 2 ods. 8 smernice o právach spotrebiteľov). Zároveň, ako sa stanovuje v článku 6 ods. 8 smernice o právach spotrebiteľov, smernica nebráni členským štátom v uložení dodatočných požiadaviek na informácie v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES o službách (45) a smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/31/ES o elektronickom obchode (46) (viac informácií sa nachádza v usmernení k smernici o právach spotrebiteľov, oddiel 4.1.1 (47)). Pokiaľ ide o ostatné zmluvy, najmä zmluvy uzavreté v bežných kamenných obchodoch (zmluvy uzavreté v prevádzkových priestoroch), smernica umožňuje členským štátom prijať alebo ponechať dodatočné požiadavky na predzmluvné informácie (článok 5 ods. 4). Smernicou o právach spotrebiteľov sa upravujú aj určité zmluvné práva, najmä právo na odstúpenie od zmluvy.

Požiadavky na predzmluvné informácie v smernici o právach spotrebiteľov sú podrobnejšie než požiadavky na informácie uvedené v článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách v prípade výzvy na kúpu. Podľa smernice o nekalých obchodných praktikách sa výzva na kúpu vzťahuje na informácie poskytnuté vo fáze marketingu (reklama) a pred podpísaním zmluvy. V druhom prípade môže dôjsť k prelínaniu medzi požiadavkami na informácie podľa článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách a požiadavkami na predzmluvné informácie podľa smernice o právach spotrebiteľov. Rozdiel medzi predzmluvnými informáciami a výzvou na kúpu sa ďalej vysvetľuje v oddiele 2.9.5.

Vzhľadom na vyčerpávajúcejší charakter požiadaviek na informácie v smernici o právach spotrebiteľov by sa dodržaním požiadaviek stanovených v smernici o právach spotrebiteľov pre predzmluvnú fázu za normálnych okolností malo zabezpečiť aj dodržiavanie článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ ide o obsah informácií. Smernica o nekalých obchodných praktikách však bude stále uplatniteľná na posudzovanie akýchkoľvek klamlivých alebo agresívnych obchodných praktík obchodníka, a to aj v súvislosti s formou a so spôsobom poskytovania týchto informácií spotrebiteľovi.

Ďalší príklad komplementárnosti medzi týmito dvomi nástrojmi sa týka dôsledkov praktík zotrvačného predaja, ktoré sú zakázané podľa bodov 21 a 29 prílohy I k smernici o nekalých obchodných praktikách. V článku 27 smernice o právach spotrebiteľov sa objasňuje, že v prípade zotrvačného predaja „[s]potrebiteľ je oslobodený od povinnosti poskytnúť akúkoľvek úhradu“ a že v takýchto prípadoch „absencia odpovede zo strany spotrebiteľa […] nepredstavuje súhlas“.

Ďalší výklad pojmu zotrvačný predaj poskytol Súdny dvor. Objasnil, že keďže ani smernica o právach spotrebiteľov, ani smernica o nekalých obchodných praktikách neupravujú uzatváranie zmlúv, je na vnútroštátnych súdoch, aby v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi posúdili, či zmluvu možno považovať za uzavretú, napríklad medzi spoločnosťou distribuujúcou vodu a spotrebiteľom bez jeho výslovného súhlasu (48).

V tejto súvislosti Súdny dvor objasnil aj to, že bod 29 prílohy I sa nevzťahuje na obchodnú praktiku spoločnosti distribuujúcej pitnú vodu spočívajúcu v zachovaní pripojenia na verejnú distribučnú sieť vody v prípade, že sa spotrebiteľ nasťahuje do predtým obývaného bytu, v situácii, keď tento spotrebiteľ nemá možnosť voľby dodávateľa tejto služby, pričom tento dodávateľ fakturuje sadzby zodpovedajúce cenám predstavujúcim výšku nákladov, ktoré sú transparentné, nediskriminačné v závislosti od spotreby vody, a uvedený spotrebiteľ vie, že uvedený byt je pripojený k verejnej distribučnej sieti vody a že za dodanie vody treba platiť (49).

Súdny dvor navyše objasnil, že článok 27 smernice o právach spotrebiteľov v spojení s článkom 5 ods. 1 a 5 smernice o nekalých obchodných praktikách nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že vlastníci bytu v budove v spoluvlastníctve, ktorá je pripojená k sieti ústredného kúrenia, sú povinní prispievať na náklady spotreby tepla spoločných priestorov a vnútorných zariadení budovy, aj keď osobne nežiadali o dodávku tepla a vo svojom byte ho nepoužívajú, keďže zmluva bola uzavretá na žiadosť väčšiny vlastníkov (50).

1.2.4. Vzájomné pôsobenie so smernicou o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách

Smernica o nekalých zmluvných podmienkach (51) sa vzťahuje na všetky zmluvy uzavreté medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi a týka sa zmluvných podmienok, ktoré neboli individuálne dohodnuté vopred (napr. predbežne formulovaných štandardných doložiek). Zmluvné podmienky možno považovať za nekalé na základe všeobecného zákazu (52), indikatívneho zoznamu potenciálne nekalých podmienok (53) alebo povinnosti vypracovať podmienky transparentne, t. j. zrozumiteľne (54). Na rozdiel od smernice o nekalých obchodných praktikách, ktorou nie je dotknuté zmluvné právo a v ktorej sa nestanovuje neplatnosť zmlúv vyplývajúca z nekalých obchodných praktík, majú porušenia smernice o nekalých zmluvných podmienkach zmluvné dôsledky: podľa článku 6 ods. 1 uvedenej smernice nekalé podmienky použité v zmluve so spotrebiteľom nesmú byť „záväzné pre spotrebiteľa“ (55).

Vzájomný vzťah medzi nekalými zmluvnými podmienkami a nekalými obchodnými praktikami

Smernica o nekalých zmluvných podmienkach sa uplatňuje na zmluvy uzavreté medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi vo všetkých odvetviach hospodárskej činnosti, čo znamená, že sa môže uplatňovať súčasne s ostatnými ustanoveniami právnych predpisov EÚ vrátane iných predpisov v oblasti ochrany spotrebiteľa, napr. smernice o nekalých obchodných praktikách.

Súdny dvor objasnil niektoré prvky vzťahu medzi týmito smernicami vo veci Pereničová a Perenič, ktorá sa týkala zmluvy o úvere, kde uvedená ročná percentuálna miera nákladov bola nižšia ako skutočná miera (56).

Súdny dvor dospel k záveru, že takéto chybné informácie o celkovej cene úveru poskytnuté v rámci zmluvných podmienok sú „klamlivé“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách, ak zapríčiňujú alebo sú spôsobilé zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.

Skutočnosť, že obchodník sa rozhodol pre takúto nekalú obchodnú praktiku, predstavuje jeden z prvkov, ktoré sa majú zvažovať pri posudzovaní nekalosti zmluvných podmienok podľa smernice o nekalých zmluvných podmienkach (57). Tento prvok sa môže hlavne použiť na stanovenie toho, či zmluvná podmienka, ktorá je na ňom založená, podľa článku 3 ods. 1 a článku 4 ods. 1 smernice o nekalých zmluvných podmienkach vytvára „značnú nerovnováhu“ v právach a povinnostiach vyplývajúcich zo zmluvy na úkor spotrebiteľa. Podobne by tento prvok mohol byť relevantný pri posudzovaní toho, či je zmluvná podmienka transparentná podľa článku 4 ods. 2 a článku 5 smernice o nekalých zmluvných podmienkach (58). Zároveň konštatovanie, že obchodník sa rozhodol pre nekalú obchodnú praktiku, nemá priamy vplyv na otázku, či je zmluva platná podľa článku 6 ods. 1 uvedenej smernice bez toho, aby boli dotknuté akékoľvek vnútroštátne predpisy, podľa ktorých je zmluva uzavretá na základe nekalých obchodných praktík neplatná ako celok (59).

Súdny dvor nerozhodol priamo o tom, či sa naopak použitie nekalých zmluvných podmienok podľa smernice o nekalých zmluvných podmienkach má považovať za nekalú obchodnú praktiku podľa smernice o nekalých obchodných praktikách. Napriek tomu možno tvrdiť, že použitie takýchto nekalých zmluvných podmienok, ktoré nie sú právne záväzné pre spotrebiteľa, môže byť v určitých prípadoch relevantné na určenie nekalej obchodnej praktiky. Konkrétne to môže byť znakom klamlivej činnosti podľa článku 6 smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ vedie k nesprávnym informáciám alebo k zavádzaniu priemerného spotrebiteľa o právach a povinnostiach strán na základe zmluvy. Okrem toho by sa pri posudzovaní transparentnosti podstatných informácií a existencie klamlivého opomenutia konania podľa článku 7 smernice o nekalých obchodných praktikách malo zohľadniť uchýlenie sa k netransparentným zmluvným podmienkam, ktoré nie sú vypracované zrozumiteľne, ako sa stanovuje v článku 4 ods. 2 a článku 5 smernice o nekalých zmluvných podmienkach (60). Navyše používanie nekalých zmluvných podmienok by mohlo naznačovať, že obchodník nesplnil požiadavky odbornej starostlivosti podľa článku 5 smernice o nekalých obchodných praktikách.

Len v niekoľkých členských štátoch disponujú orgány na ochranu spotrebiteľa osobitnými právomocami v oblasti zmluvných podmienok, na základe ktorých možno zakázať uplatňovanie nedohodnutých štandardných zmluvných podmienok, ktoré považujú za nekalé, bez nutnosti podať na obchodníka žalobu na súde (61).

Posúdenie ex officio

Súdny dvor už viackrát pripomenul, že vnútroštátne súdy majú povinnosť posudzovať nekalé zmluvné podmienky z vlastnej iniciatívy (ex offo) (62), t. j. aj keď spotrebiteľ nenamieta proti nekalosti zmluvných podmienok. Táto povinnosť vyplýva z článku 6 ods. 1 smernice o nekalých zmluvných podmienkach, v ktorom sa stanovuje, že nekalé podmienky nesmú byť záväzné pre spotrebiteľa, a to ani zo zásady účinnosti, podľa ktorej sa vyžaduje, aby vnútroštátne vykonávacie opatrenia v praxi neznemožňovali ani nadmerne nesťažovali výkon práv uznaných spotrebiteľom podľa práva EÚ (63). Požiadavka na kontrolu ex officio sa odôvodňuje úvahou, že systém ochrany stanovený smernicou o nekalých zmluvných podmienkach vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s obchodníkom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k tomu, že súhlasí s podmienkami vopred vypracovanými obchodníkom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah (64). Preto hrozí reálne riziko, že spotrebitelia sa nebudú spoliehať na právny predpis, ktorý je určený na ich ochranu, a to najmä z dôvodu nedostatočnej informovanosti.

Súdny dvor vo veci Bankia (65) pripomenul, že vnútroštátny súd, ktorý posudzuje spravodlivosť zmluvných podmienok so zreteľom na smernicu o nekalých zmluvných podmienkach aj z vlastnej iniciatívy, má možnosť v kontexte uvedeného preskúmania posúdiť nekalosť obchodnej praktiky, na základe ktorej bola zmluva uzavretá (66).

Naopak, Súdny dvor rozhodol, že v iných prípadoch vnútroštátne súdy nie sú povinné posudzovať ex officio, či konkrétna zmluva alebo akákoľvek jej podmienka bola uzavretá pod vplyvom nekalých obchodných praktík (67). Súdny dvor konkrétne konštatoval, že počas konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou nie je nutné, aby vnútroštátne súdy vedeli preskúmať, či sa exekučným titulom porušuje smernica o nekalých obchodných praktikách, pretože v tejto smernici sa vnútroštátnym súdom nekladie takáto povinnosť.

Tento výklad sa odôvodňuje skutočnosťou, že na rozdiel od článku 6 ods. 1 smernice o nekalých zmluvných podmienkach sa v smernici o nekalých obchodných praktikách nestanovujú zmluvné dôsledky. Okrem toho Súdny dvor vysvetlil, že smernica o nekalých obchodných praktikách, najmä jej článok 11, neobsahuje požiadavky podobné článku 7 ods. 1 smernice o nekalých zmluvných podmienkach, ktoré bránia vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré nestanovujú možnosť vydať v konaniach o výkone rozhodnutia predbežné opatrenia. Neexistenciou predbežného opatrenia by sa prostriedky nápravy dostupné spotrebiteľom podľa smernice o nekalých zmluvných podmienkach obmedzili len na následnú ochranu výlučne vo forme odškodnenia, ak sa výkon rozhodnutia uskutoční pred rozsudkom súdu o vyhlásení nekalosti zmluvnej podmienky, na ktorej je hypotéka založená, a zrušení konania o výkone rozhodnutia (68).

Smernicou (EÚ) 2019/2161 o lepšom presadzovaní a modernizácii predpisov Únie v oblasti ochrany spotrebiteľa sa však zavádzajú individuálne prostriedky nápravy pre obete porušení ustanovení smernice o nekalých obchodných praktikách v novom článku 11a smernice o nekalých obchodných praktikách, ktorý sa začne uplatňovať 28. mája 2022. Podľa tohto nového ustanovenia by spotrebitelia, ktorí boli poškodení nekalými obchodnými praktikami, mali mať prístup k primeraným a účinným prostriedkom nápravy vrátane odškodnenia za škodu, ktorú utrpeli, a v relevantnom prípade zníženia ceny alebo ukončenia zmluvy (ďalšie informácie sa nachádzajú v oddiele 1.4). Doplnenie tohto jasného a jednoznačného nového ustanovenia môže mať za následok rozšírenie požiadavky na kontrolu ex officio nekalých obchodných praktík podľa smernice o nekalých obchodných praktikách (má to potvrdiť Súdny dvor).

1.2.5. Vzájomné pôsobenie so smernicou o označovaní cien

Podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/6/ES o označovaní cien (69) sú obchodníci povinní označovať predajnú cenu a jednotkovú cenu (cenu za mernú jednotku) tovaru s cieľom zjednodušiť spotrebiteľom porovnanie cien. Okrem toho sa smernicou (EÚ) 2019/2161 doplnili do smernice o označovaní cien osobitné pravidlá týkajúce sa „znížení ceny“.

Pokiaľ ide o vzájomné pôsobenie medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a požiadavkami smernice o označovaní cien v súvislosti s označovaním predajnej ceny, Súdny dvor vo veci Citroën (body 44 až 46) objasnil, že smernica o označovaní cien upravuje osobitné aspekty nekalých obchodných praktík vo vzťahoch medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi na účely článku 3 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách, a to tie, ktoré sa týkajú označenia predajnej ceny tovaru v predajných ponukách a v reklame (70). Uplatňuje sa preto skôr smernica o označovaní cien než smernica o nekalých obchodných praktikách [článok 7 ods. 4 písm. c)], „ keďže aspekt týkajúci sa predajnej ceny uvedenej v reklame, ako je predmetná reklama vo veci samej, je upravený smernicou 98/6“.

V tomto prípade bolo príslušným aspektom to, že obchodník neoznačil ako predajnú cenu konečnú cenu, t. j. cenu vrátane dodatočných povinných nákladov, ktoré boli uvedené oddelene v reklame na vozidlo. Článok 2 smernice o označovaní cien, v ktorom sa vymedzuje predajná cena ako konečná cena tovaru vrátane DPH a všetkých ostatných daní, teda nebráni uplatneniu ostatných požiadaviek uvedených v článku 7 ods. 4 písm. c) smernice o nekalých obchodných praktikách, ktoré sa v ňom neupravujú. Obchodníci musia najmä dodržať požiadavku smernice o nekalých obchodných praktikách, aby výzva na kúpu obsahovala aj informácie o možných ďalších nákladoch, ak ich nemožno rozumne stanoviť vopred.

Zmenami zavedenými smernicou (EÚ) 2019/2161 do smernice o označovaní cien sa od členských štátov vyžaduje, aby prijali osobitné pravidlá týkajúce sa znížení ceny (71). Podľa článku 6a obchodník oznamujúci „zníženie ceny“ musí uviesť „predchádzajúcu cenu“, ktorá sa vymedzuje ako najnižšia cena, ktorú obchodník uplatňoval počas minulého obdobia v trvaní najmenej 30 dní.

Analogicky so zisteniami Súdneho dvora vo veci Citroën by mali mať osobitné pravidlá smernice o označovaní cien týkajúce sa znížení ceny prednosť pred smernicou o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ ide o tie aspekty zníženia ceny, ktoré tieto osobitné pravidlá upravujú, a to vymedzenie a označenie „predchádzajúcej“ ceny pri oznamovaní zníženia ceny. Smernica o nekalých obchodných praktikách sa naďalej uplatňuje na ostatné aspekty zníženia ceny, najmä článok 6 ods. 1 písm. d) týkajúci sa klamlivých tvrdení o existencii cenovej výhody. Mohla by sa uplatňovať napríklad na rôzne klamlivé aspekty praktík v oblasti zníženia ceny, ako sú:

— nadmerne dlhé obdobia, počas ktorých sa uplatňujú oznámenia o zníženiach ceny, v porovnaní s obdobím, počas ktorého sa tovar predáva za „plnú“ cenu,

— reklama propagujúca napríklad „zľavu až 70 %“, pričom len niekoľko položiek je zľavnených o 70 % a zvyšné sú zľavnené o nižší percentuálny podiel.

Takéto praktiky by sa mohli uznať ako v rozpore so smernicou o nekalých obchodných praktikách [článkom 6 ods. 1 písm. d)] na základe posúdenia jednotlivých prípadov bez ohľadu na skutočnosť, že obchodník dodržal požiadavky smernice o označovaní cien, pokiaľ ide o vymedzenie a označenie „predchádzajúcej“ ceny. Naopak obchodník, v prípade ktorého sa uznalo, že konal v rozpore s pravidlami smernice o označovaní cien týkajúcimi sa zníženia ceny, t. j. vymedzením a označením „predchádzajúcej ceny“, by sa takisto mohol uznať za konajúceho v rozpore so smernicou o nekalých obchodných praktikách.

Navyše smernica o označovaní cien sa uplatňuje len na hmotný tovar, a nie na služby a digitálny obsah, takže všeobecné pravidlá smernice o nekalých obchodných praktikách sú naďalej plne uplatniteľné na praktiky v oblasti zníženia ceny, pokiaľ ide o takéto iné produkty.

Napokon, keďže smernica o označovaní cien sa uplatňuje len na „zníženia cien“, ako sa v nej osobitne vymedzuje, smernica o nekalých obchodných praktikách zostáva v plnej miere uplatniteľná a upravujú sa ňou iné druhy praktík, v rámci ktorých sa propagujú cenové výhody, ako sú porovnania s inými cenami, kombinované alebo viazané podmienené ponuky a vernostné programy (pozri oddiel 2.8.2). Smernica o nekalých obchodných praktikách sa uplatňuje aj na personalizovanú cenotvorbu (pozri oddiel 4.2.8).

1.2.6. Vzájomné pôsobenie so smernicou o klamlivej a porovnávacej reklame

Smernica o klamlivej a porovnávacej reklame (72) sa týka vzťahov medzi podnikateľmi (B2B). V jej pravidlách týkajúcich sa porovnávacej reklamy sa však na posúdenie toho, či je porovnávacia reklama povolená aj v transakciách medzi podnikateľmi a spotrebiteľmi (business-to-consumer, ďalej len „B2C“), stále stanovuje všeobecný test založený na úplne harmonizovaných kritériách (73).

V článku 6 ods. 2 písm. a) smernice o nekalých obchodných praktikách sa za klamlivú považuje praktika, ktorá, aj formou porovnávacej reklamy, spôsobuje nebezpečenstvo zámeny s akýmkoľvek iným produktom, ochrannou známkou, obchodným menom alebo iným rozlišujúcim znakom účastníka hospodárskej súťaže. Zároveň na základe článku 4 písm. a) smernice o klamlivej a porovnávacej reklame nie je porovnávacia reklama povolená, ak je klamlivá podľa článkov 6 a 7 smernice o nekalých obchodných praktikách.

Tieto dve smernice teda na seba navzájom odkazujú. Keďže podmienky posúdenia toho, či je porovnávacia reklama povolená, stanovené v článku 4 smernice o klamlivej a porovnávacej reklame sú dôležité pre transakcie B2C aj pre transakcie B2B, sú pomerne široké a zahrňujú aj niektoré aspekty nekalej hospodárskej súťaže (napr. očierňovanie ochranných známok). Smernicou o klamlivej a porovnávacej reklame sa preto buď poskytnú podmienky na takéto posúdenie na základe smernice o nekalých obchodných praktikách pre transakcie B2C, alebo uložia dodatočné požiadavky, ktoré sa budú týkať obchodníkov, najmä účastníkov hospodárskej súťaže, v transakciách B2B.

V prípade členských štátov, ktoré rozšírili všetky ustanovenia obsiahnuté v smernici o nekalých obchodných praktikách alebo ich časť na transakcie B2B, sa príslušné ustanovenia smernice o klamlivej a porovnávacej reklame vo vzťahoch B2B prakticky nahradia ustanoveniami smernice o nekalých obchodných praktikách transponovanými do vnútroštátnych právnych predpisov. Je potrebné poznamenať, že niektoré krajiny prijali aj osobitné pravidlá pre vzťahy B2B.

Súdny dvor skúmal vzájomné pôsobenie medzi smernicou o klamlivej a porovnávacej reklame a smernicou o nekalých obchodných praktikách vo veci Carrefour (74), ktorá sa týkala porovnávacej reklamy, ktorá môže byť podľa článku 7 smernice o nekalých obchodných praktikách klamlivá. Praktika zahŕňala reklamné porovnanie cien výrobkov predávaných v predajniach odlišnej veľkosti alebo formátu v prípade, že tieto predajne sú súčasťou distribučných reťazcov, z ktorých každý má predajne odlišnej veľkosti alebo formátu (napr. hypermarkety a supermarkety), a že zadávateľ reklamy porovnáva ceny uplatňované v predajniach väčšej veľkosti alebo formátu vo svojom distribučnom reťazci s cenami uvedenými v predajniach menšej veľkosti alebo formátu v distribučných reťazcoch účastníkov hospodárskej súťaže. Súdny dvor dospel k záveru, že tento druh reklamnej praktiky by nemusel byť povolený v zmysle článku 4 písm. a) a c) smernice o klamlivej a porovnávacej reklame v spojení s článkom 7 ods. 1 až 3 smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ spotrebitelia nie sú jasne a prostredníctvom samotného reklamného odkazu informovaní o tom, že porovnanie bolo vykonané medzi cenami uplatňovanými v predajniach väčšej veľkosti alebo formátu reťazca zadávateľa reklamy a cenami zistenými v predajniach menšej veľkosti a formátu konkurenčných reťazcov (75).

1.2.7. Vzájomné pôsobenie so smernicou o službách

Na rozdiel od sektorových právnych predpisov má smernica o službách (76) široký rozsah pôsobnosti. Až na určité výnimky sa vzťahuje všeobecne na služby podľa vymedzenia v Zmluve o fungovaní Európskej únie. Nemožno ju preto považovať za lex specialis vo vzťahu k smernici o nekalých obchodných praktikách v zmysle článku 3 ods. 4.

V súlade s tým sa požiadavky na informácie stanovené v článku 22 smernice o službách uplatňujú popri informáciách vyžadovaných na výzvy na kúpu stanovených v článku 7 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách.

1.2.8. Vzájomné pôsobenie so smernicou o elektronickom obchode

Smernica o elektronickom obchode (77) sa vzťahuje na služby informačnej spoločnosti, ktoré obvykle zahŕňajú služby poskytované prevádzkovateľmi webových sídel a online platforiem, ktoré umožňujú spotrebiteľom kúpiť si tovar alebo službu.

V článku 5 smernice o elektronickom obchode sa stanovujú požiadavky na všeobecné informácie pre poskytovateľov služieb, zatiaľ čo v článku 6 sa stanovujú informácie, ktoré sa majú poskytovať v komerčnej komunikácii. Požiadavky na informácie uvedené v týchto dvoch článkoch sú minimálne.

V článku 6 sa od členských štátov konkrétne vyžaduje, aby zabezpečili, že obchodníci jasne identifikujú propagačné ponuky, ako sú zľavy, odmeny a darčeky, ak sú povolené v členskom štáte, v ktorom má poskytovateľ služby sídlo, a podmienky, ktoré musia byť splnené na získanie takýchto propagačných ponúk.

Komisia 15. decembra 2020 uverejnila návrhy aktu o digitálnych službách (78) a aktu o digitálnych trhoch (79). Cieľom aktu o digitálnych službách je aktualizovať a rozšíriť pravidlá elektronického obchodu a platforiem v EÚ a cieľom aktu o digitálnych trhoch je uložiť dodatočné povinnosti týkajúce sa určitých služieb prevádzkovaných tzv. strážcami prístupu (80).

1.2.9. Vzájomné pôsobenie so smernicou o audiovizuálnych mediálnych službách

Smernica o audiovizuálnych mediálnych službách (81) sa vzťahuje na lineárne a nelineárne audiovizuálne mediálne služby (t. j. televízne vysielanie a mediálne služby na požiadanie), ktoré môžu zahŕňať audiovizuálne komerčné oznamy, ktorými sa priamo alebo nepriamo propagujú tovary alebo služby (napr. televízna reklama, sponzorstvo, telenákup alebo umiestňovanie produktov).

V článku 5 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách sa stanovujú požiadavky na všeobecné informácie pre poskytovateľov služieb, zatiaľ čo v článku 9 sa stanovujú požiadavky, ktoré musia spĺňať všetky audiovizuálne komerčné oznamy. V článku 10 sa stanovujú podmienky, ktoré musí spĺňať sponzorstvo, a v článku 11 podmienky, ktoré musí spĺňať umiestňovanie produktov v audiovizuálnych mediálnych službách. V smernici o audiovizuálnych mediálnych službách sa stanovujú aj ďalšie prísnejšie kritériá, ktoré sa vzťahujú len na televíznu reklamu a telenákup (kapitola VII o televíznej reklame a telenákupe).

Revíziou smernice v roku 2018 (82) sa niektoré tieto pravidlá rozšírili na poskytovateľov platforiem na zdieľanie videí (článok 28b). Teraz musia dodržiavať požiadavky stanovené v článku 9 ods. 1, pokiaľ ide o audiovizuálne komerčné oznamy, ktorými títo poskytovatelia platformy na zdieľanie videí zabezpečujú marketing, predávajú ich alebo usporadúvajú, a musia prijať vhodné opatrenia na zabezpečenie dodržania požiadaviek, pokiaľ ide o audiovizuálne komerčné oznamy, ktorými títo poskytovatelia platformy na zdieľanie videí nezabezpečujú marketing, nepredávajú ich ani neusporadúvajú. Revidovaná smernica obsahuje aj požiadavky na zverejnenie audiovizuálnych komerčných oznamov na platformách na zdieľanie videí. Komisia prijala usmernenia (83) o praktickom uplatňovaní vymedzenia pojmu „služba platformy na zdieľanie videí“.

Smernica o nekalých obchodných praktikách sa vzťahuje na nekalé obchodné praktiky, ku ktorým dochádza v audiovizuálnych mediálnych službách, ako sú klamlivé a agresívne praktiky, v rozsahu, v akom sa na ne nevzťahujú vyššie uvedené ustanovenia.

1.2.10. Vzájomné pôsobenie so všeobecným nariadením o ochrane údajov a smernicou o súkromí a elektronických komunikáciách

Rešpektovanie súkromného a rodinného života a ochrana osobných údajov sú základné práva podľa článkov 7 a 8 Charty základných práv Európskej únie. Podľa článku 7 má každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a komunikácie. Pokiaľ ide o ochranu osobných údajov, v článku 8 ods. 2 charty sa uvádzajú základné zásady ochrany údajov (riadne spracovanie, súhlas alebo iný oprávnený základ ustanovený zákonom, právo na prístup a opravu). V článku 8 ods. 3 charty sa vyžaduje, aby dodržiavanie pravidiel ochrany údajov podliehalo kontrole nezávislého orgánu (84).

Všeobecným nariadením o ochrane údajov (85) sa upravuje ochrana osobných údajov a voľný pohyb takýchto údajov. Uplatňovanie pravidiel ochrany údajov presadzujú vnútroštátne dozorné orgány a vnútroštátne súdy. Všeobecné nariadenie o ochrane údajov sa vzťahuje na spracúvanie „osobných údajov“. Osobné údaje sú akékoľvek informácie týkajúce sa identifikovanej alebo identifikovateľnej fyzickej osoby (ďalej len „dotknutá osoba“). Identifikovateľná osoba je osoba, ktorú možno identifikovať priamo alebo nepriamo, najmä odkazom na identifikačné číslo alebo na jeden či viaceré prvky špecifické pre jej fyzickú, fyziologickú, genetickú, mentálnu, ekonomickú, kultúrnu alebo sociálnu identitu.

Spracúvanie osobných údajov, ktoré zahrňuje získavanie a uchovávanie osobných údajov, musí byť spravodlivé a zákonné. Jedným aspektom spravodlivého spracúvania je, že dotknutej osobe sa poskytnú príslušné informácie vrátane informácií o účeloch tohto spracúvania so zreteľom na konkrétne okolnosti, za ktorých sa údaje získavajú. Spravodlivé a zákonné spracúvanie osobných údajov si vyžaduje, aby sa dodržiavali zásady ochrany údajov a aby sa na každú spracovateľskú činnosť vzťahoval aspoň jeden zo šiestich dôvodov na oprávnené spracúvanie (pozri článok 6 ods. 1 všeobecného nariadenia o ochrane údajov). Jedným z týchto dôvodov je súhlas jednotlivca. Ďalším je, keď má prevádzkovateľ zákonnú povinnosť uloženú právom Únie alebo členského štátu spracúvať údaje (napr. povinnosť „poznaj svojho klienta“).

Smernica o súkromí a elektronických komunikáciách (86) konkretizuje a dopĺňa všeobecné nariadenie o ochrane údajov, pokiaľ ide o spracúvanie osobných údajov v sektore elektronických komunikácií, keďže uľahčuje voľný pohyb takýchto údajov a elektronických komunikačných zariadení a služieb. Konkrétne podľa článku 5 ods. 3 smernice o súkromí a elektronických komunikáciách sa vyžaduje súhlas užívateľa, keď sa používajú súbory cookie alebo iné formy sprístupňovania alebo ukladania informácií v zariadeniach jednotlivca (napr. tablete alebo smartfóne) okrem prípadov, keď je to potrebné na vykonanie prenosu správy alebo na zabezpečenie služby informačnej spoločnosti, ktorú výslovne požaduje užívateľ.

Obchodné štruktúry založené na údajoch začínajú vo svete internetu dominovať. Online platformy predovšetkým analyzujú, spracúvajú a predávajú údaje týkajúce sa preferencií spotrebiteľov a iného obsahu vytvoreného používateľmi. Tieto činnosti spolu s reklamou často predstavujú hlavný zdroj príjmov. Pri získavaní a spracúvaní osobných údajov v takýchto situáciách sa musia dodržiavať uvedené právne požiadavky stanovené v smernici o súkromí a elektronických komunikáciách a vo všeobecnom nariadení o ochrane údajov.

Porušenie všeobecného nariadenia o ochrane údajov alebo smernice o súkromí a elektronických komunikáciách zo strany obchodníka samo osebe nebude vždy znamenať, že praktikou dochádza aj k porušovaniu smernice o nekalých obchodných praktikách. Takéto porušenia ochrany súkromia a údajov by sa však mali zohľadňovať pri posudzovaní celkovej nekalosti obchodných praktík na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, zvlášť v situáciách, keď obchodník spracúva údaje o spotrebiteľoch v rozpore s požiadavkami na ochranu súkromia a údajov, t. j. na účely priameho marketingu alebo akékoľvek iné obchodné účely, ako je profilovanie, personalizované vytváranie cien alebo aplikácie veľkých dát.

Z hľadiska smernice o nekalých obchodných praktikách sa prvá otázka, ktorú treba zvážiť, týka transparentnosti obchodnej praktiky. Na základe článkov 6 a 7 smernice o nekalých obchodných praktikách by obchodníci nemali poskytovať spotrebiteľom klamlivé informácie o aspektoch, ktoré pravdepodobne ovplyvnia ich rozhodnutia o obchodnej transakcii. Konkrétnejšie článkom 7 ods. 2 a bodom 22 prílohy I sa obchodníkom zabraňuje skrývať obchodný účel za obchodnú praktiku. Pozri aj oddiel 3.4 o používaní pojmu „zadarmo“ na opis digitálnych produktov, čo by mohlo byť v rozpore s bodom 20 prílohy I.

Okrem toho požiadavky na informácie uvedené vo všeobecnom nariadení o ochrane údajov a v smernici o súkromí a elektronických komunikáciách sa môžu podľa článku 7 ods. 5 smernice o nekalých obchodných praktikách považovať za podstatné informácie. Osobné údaje, preferencie spotrebiteľov a ďalší obsah vytvorený používateľmi majú ekonomickú hodnotu a často sa sprístupňujú tretím stranám. Z článku 7 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách a bodu 22 prílohy I k nej teda vyplýva, že ak obchodník neinformuje spotrebiteľa, že poskytnuté údaje sa použijú na obchodné účely, mohlo by sa to považovať za klamlivé opomenutie podstatných informácií, ako aj porušenie transparentnosti a ostatných požiadaviek podľa článkov 12 až 14 všeobecného nariadenia o ochrane údajov.

1.2.11. Vzájomné pôsobenie s článkami 101 a 102 ZFEÚ (pravidlá hospodárskej súťaže EÚ)

Nariadenie Rady (ES) č. 1/2003 (87) poskytuje právny rámec na vykonávanie pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 101 a 102 ZFEÚ. Oba články sa uplatňujú bez toho, aby bola dotknutá smernica o nekalých obchodných praktikách.

Článkom 101 ods. 1 ZFEÚ sa za určitých okolností zakazujú dohody medzi podnikmi, rozhodnutia združení podnikov a zosúladené postupy, napríklad určovanie nákupných alebo predajných cien alebo iných obchodných podmienok, ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci EÚ.

Článkom 102 ZFEÚ sa za určitých okolností zakazuje zneužívanie dominantného postavenia jedným alebo viacerými podnikmi. Takéto zneužívanie môže napríklad zahŕňať uplatňovanie nerovnakých podmienok pri rovnakých plneniach voči ostatným obchodným partnerom, čím ich v hospodárskej súťaži znevýhodňujú, či priame alebo nepriame vynucovanie neprimeraných nákupných alebo predajných cien.

Skutočnosť, že uvedené konanie je v rozpore s článkami 101 alebo 102 ZFEÚ automaticky neznamená, že ide zároveň o nekalé konanie podľa smernice o nekalých obchodných praktikách (alebo naopak). Porušenie pravidiel hospodárskej súťaže by sa však malo zohľadniť pri posudzovaní nekalosti obchodných praktík podľa smernice o nekalých obchodných praktikách, pokiaľ sa môžu považovať za praktiky v rozpore so všeobecným ustanovením článku 5 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách, ktoré sa týka „odbornej starostlivosti“.

1.2.12. Vzájomné pôsobenie s Chartou základných práv Európskej únie

Charta základných práv Európskej únie sa podľa svojho článku 51 ods. 1 vzťahuje na členské štáty, keď vykonávajú právo Únie, čiže aj vtedy, keď vykonávajú ustanovenia smernice o nekalých obchodných praktikách. Charta obsahuje ustanovenia týkajúce sa okrem iného ochrany osobných údajov (článok 8), práv dieťaťa (článok 24), ochrany spotrebiteľa (článok 38) a práva na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces (článok 47).

Súdny dvor zdôraznil dôležitosť článku 47 charty týkajúceho sa prístupu k spravodlivosti, pokiaľ ide o prostriedky nápravy, ktoré majú k dispozícii spotrebitelia v súvislosti s právami spotrebiteľov udelenými na základe smerníc EÚ. Zásada efektivity, na ktorú poukazuje Súdny dvor, znamená, že vnútroštátny procesný poriadok nesmie spotrebiteľom nadmerne sťažovať alebo prakticky znemožňovať výkon práv uznaných právom EÚ (88).

1.2.13. Vzájomné pôsobenie s článkami 34 – 36 ZFEÚ

Vnútroštátne opatrenie v oblasti, v ktorej došlo k úplnej harmonizácii na úrovni EÚ, sa musí posudzovať na základe ustanovení daného harmonizačného opatrenia, a nie na základe ustanovení Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ) (89). To znamená, že keď vnútroštátne opatrenie patrí do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách (o čom sa hovorí v oddieloch 1.1 a 1.2), malo by sa posudzovať na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, nie na základe ZFEÚ.

Vnútroštátne opatrenia, ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách ani žiadneho iného harmonizačného nástroja sekundárneho práva EÚ, sa majú posudzovať na základe článkov 34 – 36 ZFEÚ. Zákaz opatrení, ktoré majú rovnocenný účinok ako množstevné obmedzenia, ako sa stanovuje v článku 34 ZFEÚ, sa vzťahuje na všetky obchodné pravidlá prijaté členskými štátmi, ktoré môžu priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne tvoriť prekážku obchodu v rámci Únie (90). Pozri aj oznámenie Komisie – Príručka k uplatňovaniu článkov 34 – 36 ZFEÚ pre ďalšie usmernenie k uplatňovaniu týchto ustanovení (91).

Otázkou, kedy môže vnútroštátne pravidlo brániť obchodu v rámci Únie, sa obšírne zaoberal Súdny dvor. Konkrétne vo veci Keck (92) Súdny dvor konštatoval, že vnútroštátne predpisy, ktoré obmedzujú alebo zakazujú niektoré spôsoby predaja, nie sú spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne tvoriť prekážku obchodu medzi členskými štátmi, pokiaľ sa po prvé tieto ustanovenia uplatňujú voči všetkým dotknutým subjektom vykonávajúcim svoju činnosť na vnútroštátnom území a po druhé sa dotýkajú rovnakým spôsobom, právne aj skutkovo, obchodovania s domácimi výrobkami a s výrobkami pochádzajúcimi z iných členských štátov (93). Súdny dvor zahrňuje do zoznamu spôsobov predaja opatrenia týkajúce sa podmienok a metód marketingu (94), opatrenia, ktoré sa týkajú času predaja tovaru (95), opatrenia, ktoré sa týkajú miesta predaja tovaru alebo obmedzení, pokiaľ ide o to, kto môže tovar predávať (96), a opatrenia, ktoré sa týkajú kontrol cien (97).

Niektoré príklady spôsobov predaja uvádzané v jurisdikcii Súdneho dvora, najmä vnútroštátne ustanovenia, ktoré upravujú podmienky a metódy marketingu, by patrili do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách, ak by sa týkali obchodných praktík podnikateľov voči spotrebiteľom a ich cieľom by bolo chrániť ekonomické záujmy spotrebiteľov.

Mnohé obchodné praktiky, ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách alebo iných sekundárnych právnych predpisov EÚ, by sa považovali za spôsoby predaja podľa rozhodnutia vo veci Keck. Takéto spôsoby predaja patria do rozsahu pôsobnosti článku 34 ZFEÚ, ak sa nimi, právne alebo skutkovo, zavádza diskriminácia na základe pôvodu výrobkov. K diskriminácii z právneho hľadiska dochádza vtedy, keď sú opatrenia zjavne diskriminačné, kým diskriminácia z faktického hľadiska je komplikovanejšia. Takéto opatrenia by sa museli posudzovať osobitne v každom jednotlivom prípade.

Ak sa opatrením alebo vnútroštátnou praktikou porušuje článok 34 ZFEÚ, môže sa to v zásade odôvodniť na základe článku 36 ZFEÚ alebo na základe jednej z prevažujúcich požiadaviek verejného záujmu uznaných Súdnym dvorom. Je na vnútroštátnych orgánoch, aby preukázali, že obmedzenie voľného pohybu tovaru je odôvodnené na základe jedného z týchto dôvodov (98). Členský štát musí navyše preukázať, že jeho právne predpisy sú potrebné na zaistenie účinnej ochrany verejných záujmov, na ktoré sa odvolávajú (99).

Aby boli takéto ustanovenia prípustné, musia byť primerané vzhľadom na sledovaný cieľ a cieľ sa nesmie dať dosiahnuť opatreniami, ktoré sú menej obmedzujúce voči obchodu v rámci EÚ (100). Súdny dvor nedávno konštatoval, že „na účely preskúmania proporcionality dotknutého obmedzenia treba tiež preskúmať, či prostriedky vykonané v tomto kontexte nejdú nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného legitímneho cieľa. Inými slovami, treba posúdiť, či neexistujú alternatívne opatrenia spôsobilé dosiahnuť tento cieľ, ktoré by však mali menej obmedzujúci účinok na obchod v rámci Spoločenstva“ (101). Súdny dvor okrem toho konštatoval, že „treba v tomto kontexte pripomenúť, že obmedzujúce opatrenie môže byť považované za opatrenie, ktoré je v súlade s požiadavkami práva Únie, iba vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť uskutočnenie sledovaného cieľa koherentne a systematicky“ (102).

1.2.14. Vzájomné pôsobenie s nariadením o vzťahoch medzi platformami a podnikmi

Nariadením o vzťahoch medzi platformami a podnikmi (103) (ďalej len „nariadenie P2B“) sa stanovujú pravidlá na zabezpečenie toho, aby komerčným používateľom online sprostredkovateľských služieb a používateľom firemných webových stránok bola v súvislosti s internetovými vyhľadávačmi poskytnutá primeraná transparentnosť, spravodlivosť a možnosti účinnej nápravy. Požiadavky nariadenia P2B na transparentnosť sa vzťahujú na poradie výsledkov vyhľadávania (článok 5).

Komisia uverejnila usmernenia k transparentnosti určovania poradia, ktorých cieľom je uľahčiť poskytovateľom online sprostredkovateľských služieb a poskytovateľom internetových vyhľadávačov dodržiavanie požiadaviek (104).

Podobná požiadavka týkajúca sa transparentnosti určovania poradia v oblasti B2C bola zavedená smernicou (EÚ) 2019/2161, ktorou sa do článku 7 smernice o nekalých obchodných praktikách doplnil nový odsek 4a. Týmto novým odsekom sa od obchodníkov vyžaduje, aby spotrebiteľom poskytli informácie o hlavných parametroch určujúcich poradie produktov prezentovaných spotrebiteľovi ako výsledok dopytu vyhľadávania a o relatívnom význame týchto parametrov. Vzájomným pôsobením medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a nariadením P2B v oblasti transparentnosti určovania poradia sa zaoberá oddiel 4.2.3.

1.3. Vzťah medzi smernicou o nekalých obchodných praktikách a samoreguláciou

Článok 2 písm. f) „kódex správania“je dohoda alebo súbor pravidiel, ktoré nie sú uložené zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením členského štátu, ktoré vymedzujú správanie obchodníkov, ktorí sa zaviazali dodržiavať tento kódex vo vzťahu k jednej alebo viacerým osobitným obchodným praktikám alebo obchodným odvetviam.

Článok 10 Kódex správania Táto smernica nevylučuje kontrolu nekalých obchodných praktík tvorcami kódexu, ktorú môžu podporovať členské štáty, ani možnosť osôb alebo organizácií uvedených v článku 11 obrátiť sa na tieto orgány, ak sa konania pred týmito orgánmi vykonávajú nezávisle od súdnych alebo správnych konaní uvedených v tom článku. Opravný prostriedok adresovaný takýmto kontrolným orgánom nie je nikdy považovaný za rovnocenný prostriedok súdneho alebo správneho odvolania podľa článku 11.

V smernici o nekalých obchodných praktikách sa uznáva dôležitosť mechanizmov samoregulácie a objasňuje sa, akú úlohu môžu tvorcovia kódexu a samoregulačné orgány zohrávať pri vynucovaní uplatňovania. Členské štáty môžu tvorcov kódexu nabádať na to, aby popri vynucovaní uplatňovania smernice o nekalých obchodných praktikách kontrolovali, či nedochádza k nekalým obchodným praktikám.

Ak sú pravidlá stanovené v samoregulačných kódexoch prísne a tvorcovia kódexov ich dôsledne uplatňujú a/alebo nezávislé samoregulačné orgány ich rezolútne vynucujú, môže sa tým skutočne znížiť potreba správnych alebo súdnych opatrení na vynucovanie. Okrem toho, ak sú normy vysoké a priemyselné subjekty ich vo veľkej miere dodržiavajú, takéto pravidlá môžu byť užitočným referenčným bodom pre vnútroštátne orgány a súdy pri posudzovaní toho, či je obchodná praktika nekalá.

Smernica o nekalých obchodných praktikách obsahuje niekoľko ustanovení, ktoré zabraňujú obchodníkom v tom, aby neprimerane nezneužívali dôveru, ktorú môžu mať spotrebitelia v samoregulačné kódexy. Hovorí sa o tom v oddiele 2.8.4, ktorý sa týka nedodržiavania kódexov správania.

1.4. Vynútiteľnosť a náprava

1.4.1. Vynútiteľnosť verejnoprávnymi orgánmi a súkromnoprávnymi prostriedkami

V súlade s článkom 11 smernice o nekalých obchodných praktikách sú členské štáty povinné zabezpečiť existenciu vhodných a účinných prostriedkov na boj proti nekalým obchodným praktikám s cieľom vynútiť súlad s ustanoveniami tejto smernice v záujme spotrebiteľov.

Tieto prostriedky zahŕňajú ustanovenia právnych predpisov, ktoré umožnia osobám alebo organizáciám, ktoré majú podľa vnútroštátnych právnych predpisov oprávnený záujem na boji proti nekalým obchodným praktikám, vrátane účastníkov hospodárskej súťaže podať žalobu na vnútroštátnych súdoch a/alebo na správnom orgáne, ktorý je príslušný rozhodovať o sťažnostiach alebo dať podnet na začatie príslušného konania na súde.

Členské štáty by mali zabezpečiť koordináciu v dobrej viere medzi rôznymi príslušnými verejnoprávnymi orgánmi presadzovania práva. V tých členských štátoch, kde sú za vynucovanie smernice o nekalých obchodných praktikách a sektorových právnych predpisov zodpovedné rôzne orgány, by mali orgány úzko spolupracovať, aby sa zabezpečila konzistentnosť zistení vyplývajúcich z ich príslušných vyšetrovaní týkajúcich sa toho istého obchodníka a/alebo obchodnej praktiky.

Pokiaľ ide o vynútiteľnosť smernice o nekalých obchodných praktikách podaním žaloby na vnútroštátnych súdoch, Súdny dvor vo veci Movic potvrdil, že „pod pojem ,občianske a obchodné veci“ uvedený v článku 1 ods. 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I „spadá žaloba podaná orgánmi členského štátu proti podnikateľom usadeným v inom členskom štáte, v rámci ktorej tieto orgány ako hlavný návrh žiadajú, aby sa určilo, že došlo k porušeniam spočívajúcim v nekalých obchodných praktikách, o ktorých tieto orgány tvrdia, že sú protiprávne, a nariadilo sa ich zastavenie, a ako vedľajší návrh, aby sa uložila povinnosť uverejniť informáciu o vyhlásenom rozhodnutí a uložila sa pokuta“ (105).

V oblasti vynútiteľnosti súkromnoprávnymi prostriedkami sa smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2020/1828 o žalobách v zastúpení na ochranu kolektívnych záujmov spotrebiteľov (106) vo všetkých členských štátoch zaviedla možnosť presadzovania smernice o nekalých obchodných praktikách prostredníctvom žalôb v zastúpení. Takéto žaloby by mohli podávať oprávnené subjekty, ktoré by požadovali vydanie opatrení vo forme súdnych príkazov a nápravných opatrení v mene spotrebiteľov, ktorým bola spôsobená ujma.

Napokon na osoby, ktoré nahlasujú porušenia smernice o nekalých obchodných praktikách (a smernice o právach spotrebiteľov), sa vzťahuje režim ochrany na základe smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/1937 (107) (smernice o ochrane oznamovateľov) podľa článku 2 ods. 1 písm. a) bodu ix). Ak sa osoby nebudú báť prehovoriť, počet nahlásení oznamovateľmi sa pravdepodobne zvýši, a tým sa zlepší vynútiteľnosť smernice o nekalých obchodných praktikách.

1.4.2. Sankcie

Článok 13 smernice o nekalých obchodných praktikách sa zaoberá sankciami za porušenie vnútroštátnych predpisov, ktorými sa smernica transponuje. V odseku 1 sa od členských štátov požaduje, aby stanovili pravidlá týkajúce sa sankcií za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe tejto smernice. Je na členských štátoch, aby rozhodli o druhu dostupných sankcií a aby určili postupy na uloženie sankcií, pokiaľ sú účinné, primerané a odrádzajúce.

Smernicou (EÚ) 2019/2161 sa zmenil článok 13 a doplnili sa ďalšie požiadavky. Po prvé sa v nej uvádza demonštratívny a informatívny zoznam kritérií uplatňovania sankcií (odsek 2). Po druhé sa v nej stanovujú špecifickejšie pravidlá (odseky 3 a 4) o pokutách za rozšírené porušovanie právnych predpisov a za rozšírené porušovanie právnych predpisov s rozmerom Únie, ktoré podliehajú koordinovaným postupom presadzovania práva podľa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/2394 o spolupráci v oblasti ochrany spotrebiteľa (108) (ďalej len „nariadenie CPC“).

V odôvodnení 15 smernice (EÚ) 2019/2161 sa členské štáty nabádajú pri prideľovaní výnosov z pokút „zvážiť posilnenie ochrany všeobecného záujmu spotrebiteľov, ako aj iných chránených verejných záujmov“.

Podľa článku 13 ods. 5 musia členské štáty oznámiť Komisii vnútroštátne pravidlá o sankciách a všetky následné zmeny, t. j. prostredníctvom osobitného oznámenia, v ktorom vysvetlia konkrétne dotknuté vnútroštátne ustanovenia a nielen ako súčasť všeobecného oznámenia o transpozičných opatreniach.

Kritériá uplatňovania sankcií

V článku 13 ods. 2 je uvedený zoznam šiestich demonštratívnych a informatívnych kritérií, ktoré by mali príslušné orgány a súdy členských štátov zohľadniť pri ukladaní sankcií. Uplatňujú sa „v prípade potreby“ za porušenia vo vnútroštátnych aj v cezhraničných situáciách:

Článok 13 2. Pri ukladaní sankcií členské štáty zabezpečia, aby sa v prípade potreby zohľadnili tieto demonštratívne a informatívne kritériá: a) povaha, závažnosť, rozsah a trvanie porušenia právnych predpisov; b) akékoľvek opatrenie prijaté obchodníkom na zmiernenie škody, ktorú utrpeli spotrebitelia, alebo na jej nápravu; c) všetky predchádzajúce porušenia právnych predpisov, ktorých sa obchodník dopustil; d) finančné výhody získané obchodníkom v dôsledku porušenia právnych predpisov alebo straty, ktoré obchodník v dôsledku takéhoto porušenia neutrpel, ak sú k dispozícii príslušné údaje; e) sankcie uložené obchodníkovi za rovnaké porušenie právnych predpisov v iných členských štátoch v cezhraničných prípadoch, keď sú informácie o takýchto sankciách dostupné prostredníctvom mechanizmu zriadeného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/2394; f) všetky ostatné priťažujúce alebo poľahčujúce faktory vzťahujúce sa na okolnosti prípadu.

V odôvodnení 7 smernice (EÚ) 2019/2161 sa vysvetľujú niektoré kritériá. V odôvodnení 8 sa objasňuje, že „by nemuseli byť relevantné pri rozhodovaní o sankciách týkajúcich sa každého porušenia právnych predpisov, najmä ak ide o nezávažné porušenia právnych predpisov“. Okrem toho „členské štáty by mali zohľadniť aj ďalšie všeobecné právne zásady vzťahujúce sa na ukladanie sankcií, ako je zásada ne bis in idem“.

Úmyselný charakter porušenia právnych predpisov je relevantný, pokiaľ ide o uplatnenie kritérií stanovených v písmenách a) a f). Úmysel však nie je potrebnou podmienkou na uloženie sankcií v prípade porušenia právnych predpisov.

Kritérium stanovené v písmene c) sa vzťahuje na príslušné rovnaké alebo rôzne minulé porušenia právnych predpisov smernice o nekalých obchodných praktikách zo strany obchodníka.

Kritérium stanovené v písmene e) sa týka prípadov, keď vo viacerých členských štátoch došlo k rovnakému porušeniu právnych predpisov. Uplatňuje sa iba v prípade, že sú informácie o sankciách uložených inými členskými štátmi v súvislosti s rovnakým porušením právnych predpisov dostupné prostredníctvom mechanizmu spolupráce, ktorý bol zriadený podľa nariadenia CPC.

V závislosti od okolností prípadu by mohli sankcie uložené rovnakému obchodníkovi za rovnaké porušenie právnych predpisov v inom členskom štáte, prípadne iných členských štátoch naznačovať väčší rozsah a závažnosť podľa písmena a) a/alebo by sa mohli kvalifikovať ako „predchádzajúce porušenie právnych predpisov“ podľa písmena c). Preto by sa mohli sankcie uložené za rovnaké porušenie právnych predpisov v iných členských štátoch považovať za priťažujúci faktor. Ukladanie sankcií v iných členských štátoch za rovnaké porušenie právnych predpisov by sa takisto mohlo posudzovať v spojení s ďalšími „priťažujúcimi“ okolnosťami, na ktoré sa vzťahujú ostatné kritériá uvedené v písmene f), v ktorom sa vo všeobecnosti odkazuje na „všetky ostatné“ priťažujúce alebo poľahčujúce okolnosti. Sankcia, ktorú uložil iný členský štát rovnakému obchodníkovi za rovnaké porušenie právnych predpisov, môže však byť takisto relevantná z hľadiska uplatnenia zásady ne bis in idem v súlade s vnútroštátnym právom a článkom 10 ods. 2 nariadenia CPC (109).

Sankcie v kontexte koordinovaných postupov presadzovania práva podľa nariadenia CPC

V článku 13 ods. 3 a 4 sa stanovujú dodatočné, normatívnejšie pravidlá (v porovnaní so všeobecným pravidlom v odseku 1), pokiaľ ide o sankcie, ktoré musia byť podľa vnútroštátneho práva k dispozícii, za porušenia právnych predpisov, ktoré sú predmetom koordinovaných postupov podľa nariadenia CPC.

V článku 21 nariadenia CPC sa vyžaduje, aby príslušné orgány dotknutých členských štátov, ktorých sa koordinovaný postup týka, prijali opatrenia na presadzovanie práva voči obchodníkovi zodpovednému za rozšírené porušovanie právnych predpisov alebo za rozšírené porušovanie právnych predpisov s rozmerom Únie vrátane ukladania sankcií účinným, efektívnym a koordinovaným spôsobom. „Rozšírené porušovanie právnych predpisov“ alebo „rozšírené porušovanie právnych predpisov s rozmerom Únie“ sú cezhraničné porušenia právnych predpisov vymedzené v článku 3 ods. 3 a 4 nariadenia CPC (110).

Pre túto kategóriu porušení právnych predpisov sa v článku 13 ods. 3 smernice o nekalých obchodných praktikách od členských štátov vyžaduje, aby stanovili možnosť ukladania pokút, ktorých maximálna výška musí byť minimálne 4 % ročného obratu obchodníka. V súlade s tým môžu členské štáty stanoviť prah maximálnej pokuty aj vyšší ako sú 4 % ročného obratu obchodníka. Takisto môžu uložiť pokutu na základe vyššieho referenčného obratu, akým je napríklad celosvetový obrat obchodníka. Podobne môžu rozšíriť rozsah sankcií, ktoré sa uplatňujú v prípade koordinovaných postupov podľa nariadenia CPC, na iné druhy porušení právnych predpisov, napríklad na vnútroštátne porušenia právnych predpisov.

Ak nie sú k dispozícii informácie o ročnom obrate obchodníka, napríklad v prípade nedávno založených spoločností, v článku 13 ods. 4 sa od členských štátov vyžaduje, aby stanovili možnosť uložiť maximálnu pokutu aspoň vo výške 2 miliónov EUR. Členské štáty môžu opäť stanoviť prah maximálnej pokuty aj vyšší ako 2 milióny EUR.

Cieľom tejto harmonizácie vnútroštátnych pravidiel o pokutách je zabezpečiť, aby bolo možné prijímať opatrenia na presadzovanie práva, ktoré budú zároveň koherentné vo všetkých členských štátoch zúčastňujúcich sa na koordinovanom postupe presadzovania práva podľa nariadenia CPC.

Ukladanie pokút v súlade s článkom 13 ods. 3 a 4 smernice o nekalých obchodných praktikách je predmetom spoločných kritérií stanovených v článku 13 ods. 2 vrátane „povahy, závažnosti a trvania alebo dočasných účinkov porušenia právnych predpisov“. Pokuta, ktorú v osobitnom prípade príslušný orgán alebo súd skutočne uloží, môže byť nižšia, ako sú uvedené maximálne hodnoty, a to v závislosti od povahy, závažnosti a iných príslušných charakteristík porušenia právnych predpisov.

Príslušný orgán alebo súd môže na základe povinností koordinácie podľa nariadenia CPC rozhodnúť o uložení pravidelných pokút (ako sú denné pokuty), až kým obchodník neprestane s porušovaním právnych predpisov. Takisto môže rozhodnúť o uložení pokuty podmienečne, ak obchodník neprestane porušovať právne predpisy v rámci určenej lehoty ani napriek súdnemu príkazu ukladajúcemu povinnosť zdržať sa takého konania.

Príslušný obrat, ktorý sa má vziať do úvahy na výpočet pokuty, je obrat dosiahnutý v členskom štáte, ktorý ukladá pokutu. Článok 13 ods. 3 však takisto umožňuje zaviesť pokutu na základe obratu obchodníka, ktorý dosiahol vo všetkých členských štátoch, ktorých sa týka koordinovaný postup, ak na základe koordinácie podľa nariadenia CPC jeden členský štát uloží pokutu v mene zúčastnených členských štátov.

V odôvodnení 10 smernice (EÚ) 2019/2161 sa objasňuje, že „[v] niektorých prípadoch môže byť obchodníkom aj skupina spoločností“. V prípade, že za porušenie právnych predpisov je zodpovedný obchodník, ktorý je skupina spoločností, sa teda na výpočet pokuty vezme do úvahy jeho kombinovaný skupinový obrat v príslušných členských štátoch.

V smernici sa nevymedzuje referenčný rok na určenie ročného obratu. Z toho dôvodu môžu vnútroštátne orgány na určenie pokuty použiť v čase rozhodovania o sankcii napríklad najnovšie dostupné údaje o ročnom obrate (t. j. predchádzajúci finančný rok).

Podľa článku 13 ods. 3 môžu členské štáty z vnútroštátnych ústavných dôvodov obmedziť ukladanie pokút na: a) porušenia článkov 6, 7, 8, 9 tejto smernice a prílohy I k nej a b) pokračujúce používanie obchodnej praktiky zo strany obchodníka, ktorú príslušný vnútroštátny orgán alebo súd uznal za nekalú, pokiaľ uvedená obchodná praktika nie je porušením uvedeným v písmene a). Cieľom tohto obmedzenia je teda riešiť okolnosti výnimočnej povahy a zároveň umožniť členskému štátu neuplatniť ustanovenia o pokutách na tie jednorazové porušenia, na ktoré sa vzťahuje koordinovaný postup presadzovania práva podľa nariadenia CPC, ktorého jediným právnym základom je článok 5 smernice o nekalých obchodných praktikách týkajúci sa odbornej starostlivosti.

1.4.3. Náprava pre spotrebiteľov

Smernicou (EÚ) 2019/2161 sa do smernice o nekalých obchodných praktikách pridal nový článok 11a, v ktorom sa od členských štátov vyžaduje, aby zabezpečili, že spotrebitelia poškodení porušeniami smernice o nekalých obchodných praktikách majú prístup k primeraným a účinným prostriedkom nápravy, ako je najmä odškodnenie za škodu a v relevantnom prípade zníženie ceny alebo ukončenie zmluvy podľa podmienok stanovených na vnútroštátnej úrovni. Náprava pre spotrebiteľov v rámci smernice o nekalých obchodných praktikách preto zahŕňa zmluvné aj mimozmluvné prostriedky nápravy.

Podmienky uplatňovania prostriedkov nápravy stanovujú členské štáty a môžu zahŕňať faktory, ako je závažnosť a povaha nekalej obchodnej praktiky, škoda, ktorú utrpeli spotrebitelia, a prípadne iné relevantné okolnosti. Členské štáty takisto stanovujú podrobné účinky prostriedkov nápravy, ako napríklad to, či je výsledkom prostriedku nápravy v podobe ukončenia zmluvy neplatnosť zmluvy od jej uzatvorenia (s povinnosťou oboch zmluvných strán vrátiť sa do stavu pred uzavretím zmluvy), alebo len odstránenie jej budúcich účinkov, ak sú dodržané zásady primeranosti a účinnosti a je zabezpečený potrebný účinok smernice.

Týmito prostriedkami nápravy nie sú dotknuté prostriedky nápravy dostupné v iných právnych nástrojoch EÚ, napríklad v smernici Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/770 o digitálnom obsahu (111) a smernici Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/771 o predaji tovaru (112). Tieto prostriedky nápravy by sa mohli vymáhať aj kolektívne prostredníctvom žalôb v zastúpení podľa smernice (EÚ) 2020/1828.

1.4.4. Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách voči obchodníkom so sídlom v tretích krajinách

Uplatniteľnosť smernice o nekalých obchodných praktikách voči obchodníkom, ktorí nemajú sídlo v EÚ, sa upravuje v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) (113). Toto nariadenie sa uplatňuje „na mimozmluvné záväzky v občianskych a obchodných veciach v situáciách, v ktorých dochádza k stretu rôznych právnych poriadkov“. Nariadenie Rím II sa uplatňuje v občianskych a obchodných sporoch.

Článok 6 ods. 1 nariadenia Rím II: Mimozmluvný záväzok vyplývajúci z nekalej súťaže sa spravuje právnym poriadkom krajiny, kde došlo alebo by mohlo dôjsť k poškodeniu konkurenčných vzťahov alebo kolektívnych záujmov spotrebiteľov.

Článok 6 ods. 4 nariadenia Rím II: Od rozhodného práva podľa tohto článku sa nemožno odchýliť dohodou podľa článku 14.

Ak sú podmienky článku 6 ods. 1 nariadenia Rím II splnené, napr. spotrebitelia z EÚ sú vystavovaní klamlivej reklame, čím sa poškodzujú spoločné záujmy spotrebiteľov z EÚ, bude možné uplatniť smernicu o nekalých obchodných praktikách. Podľa článku 6 ods. 4 nariadenia Rím II sa od rozhodného práva nemožno odchýliť dohodou o voľbe rozhodného práva.

2. ZÁKLADNÉ POJMY SMERNICE O NEKALÝCH OBCHODNÝCH PRAKTIKÁCH

2.1. Uplatňovanie smernice o nekalých obchodných praktikách – vývojový diagram smernice

Tento vývojový diagram ilustruje vzťah medzi „čiernym zoznamom“ obchodných praktík uvedených v prílohe a všeobecnými ustanoveniami smernice o nekalých obchodných praktikách, konkrétne medzi článkami 6 až 9 a článkom 5. Na to, aby bolo možné obchodnú praktiku považovať za nekalú, a teda zakázanú podľa smernice o nekalých obchodných praktikách, stačí, ak spĺňa jedno z týchto kritérií.

Obchodná praktika:

2.2. Pojem „obchodník“

Článok 2 písm. b) „obchodník“ je akákoľvek fyzická alebo právnická osoba, ktorá v rámci obchodných praktík, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, koná na účely spadajúce do rámca jej obchodnej, podnikateľskej, remeselnej alebo profesijnej činnosti, a ktokoľvek, kto koná v mene alebo v zastúpení obchodníka.

Toto vymedzenie zahŕňa nielen obchodníkov, ktorí konajú vo svojom vlastnom mene, ale aj osoby vrátane spotrebiteľov konajúce „v mene“ alebo „v zastúpení“ iného obchodníka.

Napríklad: — Vnútroštátny súd vyslovil právny názor, že spoločnosť, ktorá umiestňovala reklamu v médiách v zastúpení a v záujme inej spoločnosti, ktorá bola poskytovateľom služieb, sa považuje za obchodníka v zmysle vnútroštátnych ustanovení transponujúcich smernicu o nekalých obchodných praktikách (114). — Vnútroštátne orgány na ochranu spotrebiteľa konajúce v rámci európskej siete spolupráce v oblasti ochrany spotrebiteľa vykonali spoločný postup presadzovania práva v súvislosti s online hrami, ktoré ponúkajú nákupy v rámci aplikácií. Objasnili, že hoci zodpovednosť za obsah aplikácie nesie v prvom rade vývojár aplikácie, aj poskytovateľ obchodu s aplikáciami by sa mohol považovať za zodpovedného za zabezpečenie toho, aby hry na jeho platforme neobsahovali priame nabádania adresované deťom (115).

Na základe článku 2 písm. b) v spojení s príslušnými vnútroštátnymi právnymi predpismi o zodpovednosti a sankciách sa preto obchodník môže považovať za spoločne zodpovedného spolu s iným obchodníkom za porušenia smernice o nekalých obchodných praktikách, ktorých sa dopustil tento iný obchodník v jeho zastúpení.

Súd okrem toho objasnil, že v situácii, keď obchodné praktiky hospodárskeho subjektu uskutočňuje iný podnik, ktorý koná v mene a/alebo v zastúpení tohto hospodárskeho subjektu, by bolo možné sa v istých situáciách odvolať na smernicu o nekalých obchodných praktikách voči tomuto hospodárskemu subjektu, ako aj voči tomuto podniku v prípade, ak tieto dva subjekty zodpovedajú definícii „obchodníka“ (116). To znamená, že smernicu možno použiť aj na hodnotenie obchodných praktík obchodníkov, ak sú prostredníctvom transakcie spotrebiteľa priamo spojení s iným obchodníkom, v ktorého mene konajú alebo sú v jeho zastúpení.

Môže dôjsť k situáciám, keď jednotlivci, ktorí sú zdanlivo spotrebiteľmi predávajúcimi produkty iným spotrebiteľom, môžu byť v skutočnosti buď samotnými obchodníkmi, alebo môžu konať v zastúpení obchodníkov (skrytý predaj B2C).

To, či sa predajca považuje za „obchodníka“ alebo spotrebiteľa, sa musí posudzovať osobitne v každom jednotlivom prípade. Vo veci Kamenova osoba na webovom sídle zverejnila celkovo osem inzerátov na predaj rôzneho nového a použitého tovaru (117). Súd poznamenal, že samotná skutočnosť, že sa predaj uskutočňuje s cieľom dosiahnuť zisk alebo že fyzická osoba na on-line platforme súbežne zverejní určitý počet inzerátov, ktorými ponúka na predaj nový a použitý tovar, sama osebe nepostačuje na to, aby bolo možné túto osobu kvalifikovať ako „obchodníka“. Pri určovaní postavenia zo strany vnútroštátneho súdu sa musia vziať do úvahy rôzne kritériá, ktoré nie sú vyčerpávajúce ani výlučné.

Kritériá zahŕňajú:

— či je predajca motivovaný ziskom vrátane toho, že mohol získať odmenu alebo inú kompenzáciu za to, že koná v zastúpení daného obchodníka,

— počet, množstvo a frekvenciu transakcií,

— obrat z predaja predajcu, či predajca kupuje produkty na účely ich ďalšieho predaja,

— či je predajca platcom DPH,

— či sa predaj realizuje systematicky,

— či má predajca právne postavenie, ktoré mu umožňuje obchodovať,

— či sú všetky predávané produkty rovnakého typu alebo rovnakej hodnoty a predovšetkým, či je ponuka zameraná na obmedzený počet produktov,

— či predajca disponuje informáciami a technickými špecifikáciami týkajúcimi sa produktov, ktoré spotrebiteľ nemusí mať k dispozícii a na základe ktorých by bol uvedený predajca v porovnaní so spotrebiteľom vo výhodnejšom postavení,

— či predajca kupuje tento tovar na účely jeho ďalšieho predaja, čím tejto činnosti priznáva charakter pravidelnosti, opakovania a/alebo simultánnosti vo vzťahu k jeho obchodnej činnosti alebo povolaniu (118).

Vymedzenie obchodníka by sa mohlo vzťahovať napríklad aj na osoby, ktorých hlavnou činnosťou je veľmi častý predaj produktov online založený na nákupe produktov s cieľom ich ďalšieho predaja za vyššiu cenu.

Osoby zapojené do online činností obchodnej podpory, ako je marketing vplyvných osobností (viac podrobností sa nachádza v oddiele 4.2.6), by sa mohli kvalifikovať ako obchodníci, ak sa do takých praktík zapájajú pravidelne, a to bez ohľadu na veľkosť ich cieľovej skupiny. Prípadne, ak sa osoby nekvalifikujú ako obchodníci, mohli by byť napriek tomu považované za osoby konajúce „v zastúpení“ obchodníka, ktorého produkty svojou činnosťou propagujú, a preto by sa na ne mal vzťahovať rozsah pôsobnosti smernice. Povinnosti týkajúce sa jasnej obchodnej komunikácie, najmä podľa článku 7 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách, sa uplatňujú na obchodníkov bez ohľadu na to, či sú dodávateľmi produktov.

Organizácie sledujúce charitatívne alebo etické ciele sa môžu považovať za obchodníkov na základe smernice o nekalých obchodných praktikách, keď vykonávajú obchodné činnosti (napr. predaj produktov spĺňajúcich určité etické normy) voči spotrebiteľom. Vždy, keď konajú ako obchodníci, vo vzťahu k svojim obchodným činnostiam musia dodržiavať smernicu o nekalých obchodných praktikách. Napríklad informácie o pôvode produktu alebo jeho etických aspektoch by nemali byť klamlivé.

Skutočnosť, že organizácia je štruktúrovaná ako „nezisková“, nie je rozhodujúca z hľadiska posúdenia toho, či sa má považovať za obchodníka.

To isté platí pre verejné orgány, ktoré sa v závislosti od okolností takisto môžu považovať za obchodníka, ak vykonávajú obchodné činnosti.

Napríklad: Na obec ponúkajúcu zľavnené ceny lístkov na výstavu umenia, ktorú organizuje, by sa mohlo vzťahovať vymedzenie obchodníka v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách.

Vo veci BKK Mobil Oil Súdny dvor potvrdil, že verejnoprávny subjekt poverený úlohou všeobecného záujmu, ako je správa zákonného systému zdravotného poistenia, sa môže považovať za „obchodníka“, pretože:

„normotvorca Únie vychádzal z osobitne širokého poňatia pojmu ‚obchodník‘, ktorý sa vzťahuje na ‚akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu‘, pokiaľ vykonáva činnosť za odmenu, a nevylučuje zo svojej pôsobnosti subjekty vykonávajúce úlohy všeobecného záujmu ani subjekty s verejnoprávnym postavením“ (119).

Súdny dvor takisto dospel k záveru, že:

„[…] poistencom BKK, ktorí sa zjavne musia považovať za spotrebiteľov v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách, [hrozí,] že budú uvedení do omylu klamlivými informáciami rozširovanými týmto subjektom, ktoré im zabránia urobiť kvalifikovanú voľbu […] a povedú ich tak k prijatiu rozhodnutia, ktoré by neboli prijali v prípade neexistencie takýchto informácií, ako to stanovuje článok 6 ods. 1 rovnakej smernice. V tejto súvislosti sú povaha dotknutého subjektu ako verejnoprávneho alebo súkromnoprávneho, ako aj osobitná úloha, ktorú plní, irelevantné (120).“

Konkrétne podľa bodu 22 prílohy I k smernici o nekalých obchodných praktikách („čierny zoznam“) sa zakazuje nepravdivo tvrdiť alebo vytvárať dojem, že obchodník nekoná v zámere súvisiacom s jeho obchodom, podnikaním, remeslom alebo profesiou, alebo sa nepravdivo prezentovať ako spotrebiteľ.

Patrí sem aj situácia, keď obchodník najprv koná ako obchodník, ale neskôr predstiera, že je spotrebiteľ, napríklad, keď sa predajca na účely transakcie prezentuje ako profesionálny obchodník s automobilmi, ale neskôr podpíše zmluvu ako fyzická osoba.

2.3. Pojem „obchodná praktika“

Článok 2 písm. d) obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom.

Súdny dvor EÚ rozhodol, že jediným kritériom v článku 2 písm. d) smernice o nekalých obchodných praktikách je, že praktika obchodníka musí byť priamo spojená s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom (121).

Obchodná praktika môže byť „priamo spojená“ s podporou predaja produktu, napríklad poskytovaním „informácií o dostupnosti výrobku za zvýhodnenú cenu počas určitého obdobia“ (122). Na základe v súčasnosti dostupnej judikatúry je ťažké vymedziť obdobie, keď by sa obchodná praktika už nepovažovala za „priamo spojenú“ s podporou predaja produktu. Ak však napríklad obchodník predáva mapu, ktorá neobsahuje žiadne reklamné oznamy, a spotrebiteľ následne pomocou tejto mapy nájde cestu k danému obchodu, bolo by asi neprimerané považovať predaj tejto mapy za obchodnú praktiku „priamo spojenú“ s podporou predaja produktu v danom obchode.

Súdny dvor uviedol, že smernica o nekalých obchodných praktikách zahŕňa činnosti obchodníkov, ktoré nasledujú po obchodnej transakcii vo vzťahu k akémukoľvek tovaru alebo akejkoľvek službe a ktoré nasledujú po uzavretí zmluvy alebo počas jej plnenia (123).

Na základe toho Súdny dvor dospel k záveru, že:

„[…] skutočnosť, že k predmetnému správaniu obchodníka došlo iba raz a že sa dotýkalo iba jediného spotrebiteľa, nie je v tomto kontexte relevantná. Tak definície uvedené v článku 2 písm. c) a d), článku 3 ods. 1 a článku 6 ods. 1 smernice o nekalých obchodných praktikách, ako ani táto smernica posudzovaná v celku, neobsahujú nič, čo by nasvedčovalo tomu, že konanie obchodníka alebo opomenutie konania musí mať opakovanú povahu alebo sa musí týkať viac ako jedného spotrebiteľa.“ „[…] poskytnutie nepravdivej informácie, akou je dotknutá informácia vo veci samej, spotrebiteľovi zo strany obchodníka, sa musí považovať za ,klamlivú obchodnú praktiku“ v zmysle uvedenej smernice, aj keď sa toto poskytnutie týkalo iba jedného spotrebiteľa.“ (124)

Súdny dvor poskytol usmernenia k obmedzeniam rozsahu pôsobnosti smernice o nekalých obchodných praktikách v súvislosti s pojmom „obchodné praktiky“ vo veci Kirschstein. Súdny dvor rozhodol, že existuje rozdiel medzi „obchodnými praktikami“ obchodníka, ktoré sú úzko spojené s propagáciou a predajom alebo dodávkou produktov spotrebiteľom, a teda patria do pôsobnosti smernice, a pravidlami vzťahujúcimi sa na tieto praktiky, ktoré odkazujú sa samotný „produkt“ (napr. akreditácia poskytovateľov služieb, ktorí môžu vydávať univerzitné tituly), a preto nespadajú do rozsahu uplatňovania smernice o nekalých obchodných praktikách.

„Z vyššie uvedeného vyplýva, že vnútroštátne pravidlo, ktorého cieľom je určiť, ktorý subjekt je oprávnený poskytovať službu, ktorá je predmetom obchodnej transakcie, a to bez priamej regulácie praktík, ktoré tento subjekt môže následne uplatňovať s cieľom podpory odbytu alebo predaja tejto služby, nemožno považovať za pravidlo týkajúce sa obchodnej praktiky priamo súvisiacej s poskytovaním uvedenej služby v zmysle smernice 2005/29.“ (125)

Pokiaľ ide o oblasť inzercie v tlačových médiách, hoci Súdny dvor uznal zvlášť široké vymedzenie pojmu „obchodné praktiky“, ako aj to, že smernicu o nekalých obchodných praktikách možno uplatniť v situácii, keď obchodné praktiky hospodárskeho subjektu uskutočňuje iný podnik, vo veci RLvS rozhodol, že smernicu o nekalých obchodných praktikách, a najmä bod 11 prílohy I týkajúci sa skrytých reklám, nemožno uplatňovať voči vydavateľom tlače (126). Súdny dvor odkázal na nedostatok sekundárnej legislatívy EÚ pre písanú tlač a vysvetlil, že účelom tohto ustanovenia nebolo udeliť vydavateľom tlače povinnosť vytvárať prekážky prípadným nekalým obchodným praktikám zo strany inzerentov (127).

Obchodníci musia byť takisto opatrní pri tvrdeniach