SK Úradný vestník Európskej únie C 236/20

Návrh na odloženie sťažnosti 2009/4209

2009/C 236/07

Útvary Komisie skončili vyšetrovanie vo veci sťažnosti 2009/4209 týkajúcej sa odmeny lekárov, ktorí v rokoch 1982 až 1991 absolvovali v Taliansku špecializovanú odbornú prípravu.

Po preskúmaní sťažnosti a dokumentácie, ktoré predložili sťažovatelia, útvary Komisie dospeli vzhľadom na príslušné právne predpisy Spoločenstva k záveru, že v tejto fáze nemožno potvrdiť, že by v predmetnej veci došlo k porušeniu smernice 93/16/EHS (1).

V smernici 93/16/EHS o vzájomnom uznávaní diplomov lekárov a koordinácii ich odbornej prípravy sa stanovuje, že lekári, ktorí sa zúčastňujú špecializovanej odbornej prípravy, dostávajú počas obdobia trvania tejto prípravy príslušnú odmenu. Táto povinnosť vyplýva osobitne zo smernice 82/76/EHS (2), ktorou sa zmenila a doplnila smernica 75/363/EHS. Obe smernice boli konsolidované smernicou 93/16/EHS, ktorá bola zrušená smernicou 2005/36/ES (3).

Posledným dátumom na transponovanie smernice 82/76/EHS bol 1. január 1983. V rozsudku zo 7. júla 1987 Súdny dvor ES uviedol, že Taliansko si nesplnilo svoje povinnosti, keďže netransponovalo smernicu 82/76/EHS v stanovenej lehote. Taliansko transponovalo túto smernicu legislatívnym nariadením č. 257/1991 prijatým v roku 1991 (do platnosti vstúpilo 1. septembra 1991), obmedzilo však právo na odmenu lekárov len na akademický rok 1991/92 a nasledujúce roky. V rozsudkoch vydaných v prejudiciálnych otázkach C-131/97 Carbonari a C-371/97 Gozza sa Súdny dvor domnieval, že škoda spôsobená odborným lekárom (ktorí absolvovali špecializovanú odbornú prípravu v akademických rokoch 1983/84 a 1990/91) môže byť predmetom nápravy, a to retroaktívnym uplatnením vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa odmien. Vnútroštátny sudca pritom nemal uplatniť vnútroštátne ustanovenia, ktoré boli v rozpore so smernicou (t. j. ustanovenia, ktoré obmedzovali právo na odmenu len na rok 1991/92 a nasledujúce roky).

Vzhľadom na to, že pred akademickým rokom 1991/92 dosiahlo príslušnú kvalifikáciu viacero odborných lekárov, títo lekári začali na civilných a správnych súdoch v Taliansku konania, v rámci ktorých požadovali náhradu škody. V rozsudkoch regionálneho súdu Lazio, úseku 1a, z 25. februára 1994 tento súd prijal odvolania a stanovil, že vnútroštátny sudca nesmie uplatniť legislatívne nariadenie č. 257 z 8. augusta, keďže toto nariadenie vyhradzuje uplatňovanie právnych predpisov Spoločenstva len na lekárov, ktorí boli prijatí na špecializovanú odbornú prípravu v akademickom roku 1991/92, pričom ponechal v platnosti pôvodný program tejto odbornej prípravy.

Napriek tomuto rozsudku Taliansko odmietlo vyplatiť lekárom, ktorí absolvovali špecializovanú odbornú prípravu pred akademickým rokom 1990/91, príslušnú odmenu a uprednostnilo prijatie zákona č. 370 z 19. októbra 1999, kde v článku 11 stanovilo vyplatenie štipendia v hodnote 13 000 000 ITL každému lekárovi, ktorý absolvoval špecializovanú odbornú prípravu v rokoch 1983 – 1991 pod podmienkou, že sa ich rozsudok osobne dotýka. V ministerskej vyhláške boli spresnené podmienky predloženia žiadosti o vyplatenie tohto štipendia. Niektorí lekári podali proti tejto ministerskej vyhláške sťažnosť, ktorá viedla k prijatiu rozsudku. Tento rozsudok uznal lekárom, ktorí absolvovali špecializovanú odbornú prípravu a ktorí dosiahli príslušnú kvalifikáciu pred akademickým rokom 1991/92, právo na náhradu škody.

Podľa sťažovateľov je situácia v súčasnosti taká, že lekári, ktorí absolvovali špecializovanú odbornú prípravu po lehote stanovenej na transpozíciu predmetnej smernice (31. decembra 1982) a dosiahli príslušnú kvalifikáciu pred akademickým rokom 1991/92 boli kvôli neskorej a neúplnej transpozícii smernice Talianskom zbavení práva na náhradu škody. Útvary Komisie chápu, že súčasní sťažovatelia Taliansku vyčítajú, že neupravilo príslušné talianske právne predpisy.

Keďže útvarom Komisie boli predložené ďalšie podobné žiadosti talianskych lekárov v tejto veci, útvary dospeli k záveru, že z vnútroštátnej judikatúry vyplýva, že zásady stanovené Súdnym dvorom ES v jeho rozsudkoch vo veciach C-131/97 Carbonari a C-371/97 Gozza boli vnútroštátnym sudcom dodržané v plnej miere. Vnútroštátny sudca prijal zásadu retroaktívneho uplatnenia práva na odmenu, pričom neuplatnil vnútroštátne ustanovenia, ktoré boli v rozpore so smernicou 82/76/EHS (článok 8 legislatívneho nariadenia č. 257/1991, ktoré obmedzuje právo na odmenu na akademický rok 1991/92 a nasledujúce roky) a uznal právo na odmenu, t. j. právo na náhradu vzniknutej škody. Napriek tomu vnútroštátny sudca odmietol v niektorých prípadoch uznať náhradu vzniknutej škody z dôvodu premlčacej lehoty vyplývajúcej z platných ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov. Takéto rozhodnutie nie je podľa Súdneho dvora ES v rozpore s právnymi predpismi Spoločenstva, najmä v zmysle jeho rozsudku z 5. marca 1996 vo veciach C-46/93 Brasserie du pêcheur a C-48/93 a Factortame, v ktorom sa stanovuje, že v prípade neexistencie ustanovení Spoločenstva týkajúcich sa náhrady škody, ktorá vznikla fyzickej osobe, stanovuje kritéria uplatniteľné na nápravu vnútroštátny právny poriadok každého členského štátu. Tieto kritériá pritom nesmú byť menej priaznivé ako tie, ktoré sa vzťahujú na podobné sťažnosti založené na vnútroštátnych právnych predpisoch (bod 83 uvedeného rozsudku z 5. marca 1996). V tomto prípade uplatňovanie vnútroštátnych predpisov spĺňa túto zásadu.

Vzhľadom na uvedené skutočnosti príslušné útvary navrhnú Komisii, aby zaevidovanú sťažnosť odložila.

To nie je prekážkou opätovného otvorenia a prehodnotenia danej veci v prípade, že by Komisia získala aj po jej odložení ďalšie informácie odôvodňujúce začatie konania v tej istej veci.

(1) Ú. v. ES L 165, 7.7.1993, s. 1.

(2) Ú. v. ES L 43, 15.2.1982, s. 21.

(3) Ú. v. EÚ L 255, 30.9.2005, s 22.