6.1

Rovnaké zaobchádzanie a prenos dôchodkov: 6.1.1 Pracovníci členských štátov EÚ (A a B), ktorí vykonávajú pracovnú činnosť v treťom štáte (C), ktorý nemá vo svojej legislatíve o sociálnom zabezpečení ustanovenia o príspevkoch pre cudzincov, ani o prenose dôchodkov. Štát A podpísal bilaterálnu dohodu, ktorá zahŕňa rovnaké zaobchádzanie a zachovanie nadobudnutých práv (prenos dôchodkov). Štát B však takúto dohodu so štátom C nepodpísal. Situácia pracovníkov zo štátov A a B je úplne odlišná. Zatiaľ čo prvý má právo na sociálne zabezpečenie zo štátu C a po dosiahnutí dôchodkového veku ho môže poberať v štáte A, ak sa tam vráti, pracovník zo štátu B by nemal nárok na dôchodok, a ak by ho aj mal, nemôže poberať dôchodok v krajine pôvodu. Ide o príklad odlišného zaobchádzania na základe to, či je alebo nie je uzatvorená bilaterálna dohoda, ktorej podpísanie vo všeobecnosti závisí od záujmu štátu C rokovať o nej s jednotlivými štátmi EÚ. Vzhľadom na túto skutočnosť by boli oveľa užitočnejšie priame rokovania medzi EÚ a štátom C o dohode o sociálnom zabezpečení. Ďalšou možnosťou by bolo zahrnúť do širších dohôd (regionálnych, viacstranných, o partnerstve a pod.) časť o sociálnom zabezpečení, ktorá by obsahovala klauzuly o rovnakom zaobchádzaní a prenose dôchodkov. 6.1.2 Pracovníkov z členských štátov EÚ A a B vyslali ich podniky do štátu C na dva roky. Legislatíva štátu C požaduje platbu príspevkov od pracovníkov, ktorí na jeho území pracujú. Okrem toho legislatíva štátov A a B stanovuje, aby vyslaní pracovníci platili príspevky. Keďže má štát A podpísanú bilaterálnu dohodu so štátom C, príspevky sa platia len v štáte pôvodu. Naopak podnik štátu B bude musieť platiť dvakrát - vo vlastnom štáte a v štáte C. Podnik, ktorý vysiela pracovníkov, preto stráca konkurencieschopnosť, keďže musí znášať väčšie sociálne náklady, čomu by sa dalo vyhnúť, ak by dohodu o sociálnom zabezpečení s treťou krajinou uzatvárala priamo EÚ. 6.1.3 Pracovníci z tretích krajín C a D pôsobiaci v členskom štáte EÚ A, ktorý má dohodu o sociálnom zabezpečení so štátom C, ale nie so štátom D. Európska legislatíva nestanovuje zásadu rovnakého zaobchádzania, ani prenos dôchodkov. Pracovníci zo štátov C a D nie sú chránení ani žiadnym normatívnym nástrojom EÚ (môže ísť napríklad o sezónnych pracovníkov). Pracovníci nie sú chránení rovnako (plné práva pre štát C a absencia práv pre štát D), čiže zásada rovnakého zaobchádzania by sa neuplatňovala v plnej miere. Táto situácia by nenastala, ak by s príslušným štátom D rokovala o dohode o sociálnom zabezpečení samotná EÚ. 6.1.4 Občania štátu C, ktorí vykonávajú pracovnú činnosť v členských štátoch EÚ A a B. Štát A umožňuje vo svojej legislatíve prenos dôchodkov alebo má so štátom C podpísanú bilaterálnu dohodu, ktorá tento prenos umožňuje, zatiaľ čo pre štát B to neplatí. Obom pracovníkom vznikol v členskom štáte EÚ, v ktorom pracovali, nárok na dôchodok a vrátili sa do svojej krajiny. Ten, ktorý bol zamestnaný v štáte A, bude môcť poberať dôchodok, zatiaľ čo pracovník zamestnaný v štáte B stratí nárok na dôchodok. Rovnako by k tomu nedošlo, ak by existovala dohoda EÚ, ktorá by zahŕňala tieto a iné práva sociálneho zabezpečenia. 6.1.5 Občania tretej krajiny, ktorí pracujú v štátoch EÚ A a B. V štáte A legislatíva stanovuje zásadu rovnakého zaobchádzania v oblasti sociálneho zabezpečenia, zatiaľ čo v štáte B nie. V prvom prípade by občan z nečlenskej krajiny odvádzal príspevky, v druhom nie. Vytvorilo by to ekonomickú výhodu pre štát B a narušila by sa koncepcia EÚ ako priestoru rovnosti a nediskriminácie. Dohoda EÚ by vyriešila aj tento prípad.