Smernica bola navrhnutá z iniciatívy 12 členských štátov (Belgicko, Bulharsko, Estónsko, Fínsko, Francúzsko, Maďarsko, Poľsko, Portugalsko, Rumunsko, Španielsko, Švédsko, Taliansko) v roku 2010. Následne bola prijatá 13. decembra 2011. Smernica spolu s nariadením č. 606/2013 o vzájomnom uznávaní ochranných opatrení v občianskych veciach (ďalej len „nariadenie“) a so smernicou 2012/29/EÚ, ktorou sa stanovujú minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov, („smernica o právach obetí“) tvorí súbor opatrení zameraných na posilnenie práv a ochrany obetí trestných činov v EÚ. Konkrétnejšie sa smernica a nariadenie zaoberajú uznávaním ochranných príkazov v trestných a občianskych veciach a zameriavajú sa na posilňovanie ochrany osôb v núdzi (obetí a potenciálnych obetí), pokiaľ takéto osoby vycestujú alebo sa presťahujú do iného členského štátu.

Informácie o príslušných orgánoch sa získavali najmä prostredníctvom portálu elektronickej justície (e‑Justice). Iba polovica členských štátov však na túto žiadosť odpovedala, pričom len niektoré z nich poskytli informácie vo forme samostatného dokumentu nahratého priamo do databázy vnútroštátnych vykonávacích opatrení. V prípade zvyšných členských štátov, ktoré tieto informácie neposkytli, sa informácie o príslušných orgánoch museli získať z vnútroštátnych legislatívnych opatrení oznámených do databázy vnútroštátnych vykonávacích opatrení. Získané informácie sú k dispozícii na webovom sídle Európskej justičnej siete.

V súlade s článkom 258 ZFEÚ Komisia v marci 2015 začala voči všetkým týmto členským štátom za neoznámenie ich transpozičných opatrení postup v prípade nesplnenia povinnosti. V decembri 2015 Komisia zaslala odôvodnené stanoviská Grécku a Rumunsku a v júli 2016 Belgicku. Do 4. októbra 2017 všetky členské štáty viazané touto smernicou oznámili Komisii svoje vnútroštátne transpozičné opatrenia. Analýza prima facie oznámených opatrení nepreukázala žiadne chýbajúce prvky. Konania o nesplnení povinnosti z dôvodu neúplnej transpozície boli ukončené. To však nebráni Komisii v tom, aby začala ďalšie konania z dôvodu nesprávnej transpozície smernice.

Príslušný orgán štátu pôvodu musí preložiť EOP do úradného jazyka alebo jedného z úradných jazykov vykonávajúceho štátu (článok 17 ods. 1). Každý členský štát môže vo vyhlásení uviesť, že bude akceptovať preklad do jedného alebo viacerých iných úradných jazykov Únie (článok 17 ods. 3).

Vo vnútroštátnych právnych predpisoch niekoľkých členských štátov sa výslovne uvádza, že prijaté opatrenie nemôže byť prísnejšie alebo striktnejšie ako pôvodné opatrenie, že by malo byť rovnocenné alebo miernejšie, resp. že akékoľvek rozdiely by sa mali posudzovať v prospech osoby, ktorá predstavuje nebezpečenstvo.

3.5.2.Dôsledky v prípade porušenia ochranného opatrenia (článok 11 ods. 2)

Smernica sa zameriava na sankcie a iné právne dôsledky v prípade porušenia jedného alebo viacerých opatrení prijatých vykonávajúcim štátom po uznaní EOP (článok 11 ods. 2).

Smernica umožňuje vykonávajúcemu štátu uložiť tresty a prijať akékoľvek iné opatrenie v dôsledku porušenia, ak takéto porušenie naplní znaky skutkovej podstaty trestného činu podľa práva daného štátu [článok 11 ods. 2 písm. a)].

Tento štát môže tiež prijať akékoľvek rozhodnutia iného ako trestného charakteru týkajúce sa porušenia [článok 11 ods. 2 písm. b)] a prijať akékoľvek naliehavé a prechodné opatrenie s cieľom ukončiť porušovanie, kým štát pôvodu prípadne nevydá následné rozhodnutie [článok 11 ods. 2 písm. c)].

Niekoľko členských štátov transponovalo tieto ustanovenia takmer doslovne. Niektoré z nich vo svojich transpozičných ustanoveniach uviedli dôsledky v prípade nedodržania opatrení, ktoré prijali príslušné orgány pri uznávaní EOP. Vo vnútroštátnych právnych predpisoch malého počtu členských štátov sa stanovuje trest odňatia slobody a/alebo pokuta za nedodržanie povinností alebo zákazov uložených EOP. Pár členských štátov stanovuje len finančné pokuty. Niekoľko ďalších členských štátov zas odkazuje na prijatie „prísnejšieho“ alebo „tvrdšieho“ opatrenia alebo „opatrenia inej formy ochrany alebo pomoci“ zo strany príslušného justičného orgánu.

V niektorých členských štátoch sa vnútroštátne ustanovenia transponujúce článok 11 ods. 2 smernice nezistili.

3.5.3.Povinnosť informovať príslušný orgán štátu pôvodu v prípade porušenia ochranného opatrenia (článok 12)

Smernica ukladá vykonávajúcemu štátu povinnosť oznámiť štátu pôvodu alebo štátu dohľadu každé porušenie opatrenia alebo opatrení prijatých na základe EOP (článok 12). Toto oznámenie by malo umožniť príslušnému orgánu štátu pôvodu okamžite rozhodnúť o akejkoľvek vhodnej reakcii, pokiaľ ide o ochranné opatrenie uložené v jeho štáte osobe, ktorá predstavuje nebezpečenstvo (odôvodnenie 26).

Na uľahčenie oznamovania sa v smernici stanovuje jednotné vzorové tlačivo, ktoré možno nájsť v prílohe II, a príslušnému orgánu vykonávajúceho štátu sa ukladá povinnosť používať ho (článok 12). Tlačivo by malo obsahovať štandardné informácie o dotknutých osobách, podrobnosti o EOP a príslušných orgánoch.

Jeden z členských štátov túto povinnosť netransponoval.

4.Zhromažďovanie údajov

V záujme jednoduchšieho hodnotenia jej uplatňovania sa v smernici stanovuje, že členské štáty sú Komisii povinné oznamovať relevantné údaje týkajúce sa uplatňovania vnútroštátnych postupov na EOP, a to aspoň o počte požadovaných, vydaných a/alebo uznaných európskych ochranných príkazov (článok 22). Okrem toho sú členské štáty povinné poskytovať ďalšie typy údajov, ako napríklad druh dotknutého trestného činu (odôvodnenie 32).

Členským štátom boli zaslané dva dotazníky, prostredníctvom ktorých mali poskytnúť spomínané informácie, a to do 1. septembra 2017 (za obdobie od roku 2015 do polovice roku 2017) a do 11. marca 2019 (za roky 2015 až 2018).

Na dotazník, ktorý bol zaslaný v roku 2017, a/alebo na dotazník zaslaný v roku 2019 odpovedalo 19 členských štátov. Tri z devätnástich členských štátov odpovedali iba na dotazník zaslaný v roku 2017. Ostatných 16 členských štátov poskytlo aktualizované informácie v roku 2019.

V štatistikách poskytnutých členskými štátmi za roky 2015 až 2018 bolo zaznamenaných celkom 37 vydaných EOP. Podľa vyplnených dotazníkov bola väčšina nahlásených EOP vydaná jedným členským štátom (27 z 37). Ďalšie dva členské štáty tiež oznámili, že vydali EOP. Z dostupných informácií vyplýva, že bolo uznaných iba 15 európskych ochranných príkazov, ktoré viedli k prijatiu ochranných opatrení vo vykonávajúcom štáte (štyroch v roku 2015, piatich v roku 2016, troch v prvej polovici roku 2017 a troch v rokoch 2017 – 2018). Desať členských štátov uviedlo, že nevydali ani neuznali žiadny európsky ochranný príkaz.

Niekoľko členských štátov poskytlo príklady osvedčených postupov v rámci systémov správy prípadov, z ktorých niektoré zahŕňali registráciu európskych ochranných príkazov.

5.Záver