Podľa smernice ECD musia členské štáty priradiť trestné sankcie za určité činy, ktoré spôsobujú alebo môžu spôsobiť smrť alebo vážnu ujmu alebo podstatnú škodu na kvalite ovzdušia, kvalite pôdy, kvalite vody alebo na živočíchoch alebo rastlinách. Rozsah pôsobnosti smernice ECD je však obmedzený: smernicou sa kriminalizujú iba porušenia niektorých právnych predpisov EÚ, ktoré sú uvedené v prílohách k smernici. Ku kriminalizovaným činom patrí napríklad nezákonné vypúšťanie nebezpečných látok do povrchových vôd, ak spôsobuje alebo môže spôsobiť smrť alebo vážnu ujmu na zdraví, alebo podstatnú škodu na životnom prostredí; nezákonná preprava odpadu z Európskej Únie, iba ak ide o výrazné množstvo odpadu a ak je zrejmý jasný úmysel mať z neho zisk; a nezákonný vývoz látok poškodzujúcich ozónovú vrstvu do rozvojových krajín; ale nie činnosti, na ktoré sa vzťahuje smernica OSD.

Ako sa uvádza v článku 39 ods. 3 smernice OSD, vedie to k úvahám, aby boli do rozsahu pôsobnosti trestného práva prostredníctvom právnych predpisov EÚ zahrnuté aj určité konania vedúce k nehodám na mori. Zatiaľ čo trestná zodpovednosť za porušovanie bezpečnosti na mori by nemala priamy vplyv na nápravu škôd, pridáva samostatnú úroveň odstrašovania nad rámec občianskoprávnej a environmentálnej zodpovednosti, ktorá by mohla zlepšiť ochranu životného prostredia a dodržiavanie právnych predpisov v oblasti bezpečnosti na mori.

Porušenia bezpečnosti na mori už patria do pôsobnosti trestného zákonníka niektorých pobrežných štátov. Napríklad právne predpisy Spojeného kráľovstva, ako aj Dánska obsahujú ustanovenia, ktoré kriminalizujú určité prípady nedodržiavania bezpečnosti. V EÚ však nie je harmonizované vymedzenie trestných činov ani minimálne druhy a úrovne sankcií. Existujú prísne právne podmienky, ktoré musia byť splnené pred posúdením, či sa porušenia bezpečnosti na mori majú v rámci právnych predpisov EÚ kriminalizovať. V článku 83 ods. 2 Zmluvy o fungovaní Európskej únie sa stanovuje právny základ na vytvorenie minimálnych pravidiel týkajúcich sa vymedzenia trestných činov a sankcií v určitej oblasti politiky EÚ. Zákonodarcom EÚ to výslovne umožňuje prijať: „minimálne pravidlá týkajúce sa vymedzenia trestných činov a sankcií v dotknutej oblasti“, ak sa to „ukáže nevyhnutné na zabezpečenie účinného vykonávania politiky Únie v oblasti, ktorá bola predmetom harmonizačných opatrení“.

Prijatie opatrení EÚ v oblasti trestného práva je preto predmetom posúdenia ich „nevyhnutnosti“ na dosiahnutie účinného vykonávania politiky. Samotné rozhodnutie zahrnúť porušenia smernice OSD do rozsahu pôsobnosti trestného práva môže nasledovať až po dôkladnom preverení nevyhnutnosti a proporcionality opatrení v oblasti trestného práva ako nevyhnutného nástroja na dosiahnutie stanoveného cieľa. Nemožno to vykonať skôr, ako sa smernica OSD vo svojej súčasnej podobe transponuje do vnútroštátneho práva pobrežných štátov, a skôr, ako sa získajú určité skúsenosti s jej účinnosťou. Členské štáty zatiaľ nerozhodli o sankciách za porušenie vnútroštátnych predpisov, ktorými sa transponuje smernica OSD; na transpozíciu smernice OSD mali čas do 19. júla 2015 a akékoľvek podobné rozhodnutie je možné vykonať v danom kontexte alebo počas vykonávania právnych predpisov po transpozícii. Je preto príliš skoro na posúdenie, či sankcie, ktoré majú v kontexte transpozície smernice OSD a následného vykonávania navrhnúť pobrežné štáty, budú dostatočne odrádzajúce jednotne v celej EÚ, alebo či by na zabezpečenie úplnej účinnosti bezpečnosti operácií na mori boli nevyhnutné trestné sankcie EÚ.

Ak by sa v budúcnosti stanovilo, že smernica OSD vo svojej súčasnej podobe nemôže dostatočne zabezpečovať bezpečnosť operácií na mori, ako sa plánovalo, a že je nevyhnutné prepojiť jej ciele s trestnou zodpovednosťou za porušovanie bezpečnosti na mori, táto zodpovednosť by sa mohla zaviesť ako nové ustanovenie v smernici OSD prostredníctvom zmeny tejto smernice. Mohla by sa tiež zaviesť prostredníctvom samostatného nového právneho aktu. Najucelenejším spôsobom by však bola harmonizácia trestných sankcií prostredníctvom smernice ECD. Predišlo by sa tak vytváraniu odlišných noriem pre trestné sankcie v porovnaní s normami stanovenými v smernici ECD pre viaceré trestné činy proti životnému prostrediu. V článku 39 ods. 3 smernice OSD sa preto stanovuje kriminalizácia činov podľa smernice OSD prostredníctvom zmeny smernice ECD. V praxi by to znamenalo zmeniť prílohu A k smernici ECD, aby sa smernica OSD zahrnula do jej zoznamu právnych predpisov, ktorých porušenie predstavuje protiprávne konanie.

Závery a návrhy

V článku 39 smernice OSD sa stanovuje úloha Komisie preskúmať primeranosť začlenenia istého konania vedúceho k závažnej nehode do rozsahu pôsobnosti smernice ECD. V súčasnosti je však príliš skoro na dôkladné posúdenie, či by opatrenia EÚ v oblasti trestného práva boli nevyhnutné na dosiahnutie účinných úrovní bezpečnosti na mori v Únii. S cieľom dospieť k záveru, že isté konanie vedúce k závažnej nehode by malo byť začlenené do rozsahu pôsobnosti smernice ECD, musí EÚ získať s účinnosťou smernice OSD určité skúsenosti.

Komisia vypracuje prvú správu o vykonávaní smernice OSD do 19. júla 2019. Bude dôležité, aby sa Komisia k tejto téme v uvedenom období vrátila a aby sa členské štáty rozhodli, či je primerané začleniť konanie vedúce k závažnej nehode do rozsahu pôsobnosti smernice ECD. Komisia medzitým môže zabezpečiť výmenu skúseností medzi členskými štátmi týkajúcich sa trestných sankcií a riadenia rizík v podnikoch v širokom zábere hospodárskych činností.

V súlade s uvedenými závermi sa zvyšná časť tejto správy zaoberá iba občianskoprávnou a environmentálnou zodpovednosťou za nehody na mori.

ÚČINNOSŤ SYSTÉMU ZODPOVEDNOSTI

Účinnosť systémov zodpovednosti možno posudzovať podľa toho, ako jasne stanovujú: a) kto nesie zodpovednosť, b) za aké druhy škôd a strát a c) voči komu.

a) Kto nesie zodpovednosť?

V tejto súvislosti sa v smernici OSD uvádzajú dva dôležité body harmonizácie.

Po prvé, zodpovednosť sa vždy prenáša na držiteľa povolenia (t. j. na držiteľa alebo spoločných držiteľov povolenia na operácie vyhľadávania, prieskumu a/alebo ťažby ropy/zemného plynu vydaného v súlade so smernicou 94/22/ES). Je dôležité, aby bola táto zásada v smernici OSD stanovená, pretože poskytuje úplnú právnu zrozumiteľnosť a mala by zabezpečiť, aby držitelia povolenia prevzali hlavnú zodpovednosť za kontrolu rizík, ktoré vytvárajú svojimi operáciami.

Po druhé, pokiaľ ide o environmentálne škody spôsobené nehodami na mori, ustanovenia zavedené v smernici OSD zahŕňajú operácie na mori podľa smernice ELD. Znamená to, že sa teraz za environmentálne škody vždy uplatňuje objektívna zodpovednosť – t. j. každý držiteľ povolenia je odteraz zodpovedný za tieto škody bez nutnosti dokazovať jeho nedbanlivosť, pokiaľ možno preukázať príčinnú súvislosť.

Aj keď sa smernicou OSD zosúladili tieto dva aspekty zodpovednosti v prípade nehôd na mori, nezabezpečila sa harmonizácia v súvislosti s občianskoprávnymi škodami. V tejto oblasti patria nehody na mori prevažne do pôsobnosti deliktuálneho práva pobrežných štátov a existujú výrazné rozdiely v spôsobe, akým sa vo vnútroštátnych právnych predpisoch pristupuje k držiteľom povolenia, ktorí spôsobili občianskoprávne škody z nedbanlivosti, v porovnaní s držiteľmi povolenia, ktorí svojou činnosťou neporušili normy náležitej starostlivosti.

Aj keď je vždy potrebné určiť príčinnú súvislosť medzi činnosťou a škodou, často sa uplatňuje pravidlo nedbanlivosti, čo znamená, že súdy musia najskôr rozhodnúť, že zodpovedná strana porušila normu starostlivosti, aby mohla vzniknúť občianskoprávna zodpovednosť a boli priznané zodpovedajúce náhrady škody. Uplatňovanie pravidla nedbanlivosti alebo objektívnej zodpovednosti na občianskoprávne škody sa v rôznych krajinách líši v závislosti od druhu škody alebo straty.

b) Za aké škody je nesená zodpovednosť?

Zodpovednosť za environmentálne škody spôsobené nehodami na mori sa v celej EÚ uplatňuje na základe smernice ELD. Týmto právnym predpisom sa tiež stanovuje rozsah škôd, ktoré majú byť napravené a kompenzované. Držiteľ(držitelia) povolenia bude preto kdekoľvek v EÚ zodpovedný za škody na chránených druhoch a prirodzených biotopoch vymedzených v smernici o vtákoch a smernici o biotopoch, ako aj za škody na vode vymedzené v rámcovej smernici o vode a rámcovej smernici o morskej stratégii. Držitelia povolenia budú musieť odškodniť verejné orgány za akékoľvek činnosti vykonané na obnovu životného prostredia do pôvodného stavu alebo budú musieť túto činnosť sami vykonať.

Hoci sa právnymi predpismi EÚ harmonizuje zodpovednosť za environmentálne škody a právnymi predpismi v pobrežných štátoch sa vždy stanovujú nároky na náhradu za ublíženie na zdraví a majetkovej škody vyplývajúce z nehôd na mori, zodpovednosť za rôzne druhy hospodárskych strát sa výrazne líši. Právne predpisy v pobrežných štátoch sa napríklad líšia v tom, do akej miery musí nárok na náhradu za hospodársku stratu priamo súvisieť s nehodou, aby sa mohla uplatniť náhrada (ďalej len „ustanovenia priamej súvislosti“). Právnymi predpismi pobrežných štátov ako Cyprus a Spojené kráľovstvo sa vylučujú nároky na náhradu za priame hospodárske straty bez ublíženia na zdraví alebo majetkovej škody (ďalej len „vylučujúce pravidlo“).

Existujú aj rozdiely v tom, či a ako sa v právnych predpisoch v pobrežných štátoch pristupuje konkrétne k priemyselným sektorom, ktoré závisia od dobrého stavu spoločného morského prostredia pre podnikanie, ako napríklad odvetvie rybolovu. Zo skúsenosti vyplynulo, že tieto sektory, ktoré často zahŕňajú množstvo malých a stredných podnikov, by mohli v prípade veľkých nehôd na mori utrpieť výrazné hospodárske straty.