22.

Hlavné zmeny v porovnaní s pôvodným návrhom Európskej komisie možno zhrnúť takto: a) rozšíril sa zoznam vymedzení pojmov v článku 2, pričom sa doplnili niektoré nové vymedzenia pojmov (napr. „motorový karavan“, „dodávkové vozidlo“, „vozidlo s nulovými emisiami“) a iné sa sprehľadnili alebo spresnili (napr. „ťažké úžitkové vozidlo“, „ľahké úžitkové vozidlo“, „podstatne zmenený mýtny režim alebo režim spoplatnenia“); b) článok 7, teda základné ustanovenie vymedzujúce všeobecné zásady spoplatňovania, sa zrevidoval tak, že: — poplatky je možné ukladať nezávisle od kategórie vozidiel – či už ide o ľahké vozidlá alebo ťažké úžitkové vozidlá alebo typy vozidiel v rámci týchto kategórií. Ak sa však poplatky uložia na osobné vozidlá, rovnaké alebo vyššie poplatky sa musia uložiť aj na ľahké úžitkové vozidlá, — členské štáty sa môžu rozhodnúť zachovať súčasný stav existujúcich koncesných zmlúv, pričom nebudú uplatňovať nové pravidlá spoplatňovania, kým sa zmluva neobnoví alebo kým sa podstatne nezmení mýtny režim alebo režim spoplatňovania, — členské štáty môžu v osobitných prípadoch stanoviť znížené mýto alebo užívateľské poplatky alebo výnimky z povinnosti platiť mýto alebo užívateľské poplatky (napr. v prípade vozidiel s nulovými emisiami s technicky prípustnou maximálnou celkovou hmotnosťou do 4,25 tony), — užívateľské poplatky za ťažké úžitkové vozidlá sa v základnej sieti TEN-T postupne zrušia do ôsmich rokov od nadobudnutia účinnosti smernice. Členské štáty, ktoré uplatňujú spoločný systém užívateľských poplatkov (napr. „zmluva o Eurovignette“), však môžu na prispôsobenie alebo zrušenie tohto systému využiť dodatočnú dvojročnú lehotu. Ako odchýlka od všeobecnej zásady postupného ukončovania sú povolené výnimky v riadne odôvodnených prípadoch a po oznámení systému Komisii, — uvedený článok (spolu s článkom 7a) teraz obsahuje dve doložky o preskúmaní, ktoré Komisii umožňujú posúdiť vykonávanie a účinnosť smernice, pokiaľ ide o spoplatňovanie ľahkých vozidiel, ako aj technickú a právnu uskutočniteľnosť diferencovaného prístupu k ľahkým úžitkovým vozidlám; c) v novom ustanovení, článku 7aa, sa teraz ustanovuje takzvaný „kombinovaný systém spoplatňovania“. V tomto článku sa ustanovuje, že členské štáty, ktoré uplatňovali mýto na svojej základnej sieti TEN-T alebo na jej časti pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, môžu zaviesť kombinovaný systém spoplatňovania pre všetky ťažké úžitkové vozidlá alebo pre niektoré typy ťažkých úžitkových vozidiel. V rámci tohto systému sa musia užívateľské poplatky diferencovať podľa emisií CO2 vozidla a emisnej triedy Euro; d) v článku 7a sa urobili mierne úpravy primeranosti užívateľských poplatkov za osobné vozidlá. Okrem toho sa podľa tohto ustanovenia musí používanie infraštruktúry umožniť aj na jeden deň, na jeden týždeň alebo desať dní alebo oboje. Členské štáty však môžu obmedziť denný užívateľský poplatok len na účely tranzitu. Ak členské štáty stanovia rôzne poplatky za ľahké úžitkové vozidlá a osobné vozidlá, sadzby poplatkov za ľahké úžitkové vozidlá budú vyššie ako v prípade osobných vozidiel; e) pokiaľ ide o internalizáciu externých nákladov spojených s ťažkými úžitkovými vozidlami, v článkoch 7ca a 7cb sa teraz zavádza povinnosť uplatňovať, po štvorročnom prechodnom období, poplatky za externé náklady tam, kde sa vyberá mýto. Členské štáty však budú môcť po tom, ako to oznámia Komisii, neuplatňovať poplatok za externé náklady v prípade znečistenia ovzdušia, ak pôjde o neúmyselné dôsledky spojené s odklonením dopravy. Týmto povinným spoplatňovaním nie je dotknutá voľba členských štátov naďalej uplatňovať poplatok za externé náklady v prípade emisií CO2. Komisia však bude môcť posúdiť vykonávanie a účinnosť uplatňovania poplatkov za externé náklady v prípade emisií CO2; f) pokiaľ ide o nepovinné spoplatňovanie: — v článku 7da sa teraz ustanovuje, že príjmy získané z (nepovinných) poplatkov za kongesciu alebo ich ekvivalent vo finančnej hodnote sa musia použiť na riešenie problémov kongescie alebo na rozvoj udržateľnej dopravy a mobility vo všeobecnosti. Ak sú takéto príjmy pridelené do všeobecného rozpočtu, táto povinnosť sa považuje za splnenú členským štátom, ak členský štát vykonáva politiky finančnej podpory na riešenie problému kongescie alebo na rozvoj udržateľnej dopravy a mobility vo všeobecnosti, ktorých hodnota zodpovedá príjmom z poplatkov za kongesciu, a — v článku 7f sa teraz ustanovuje, že ak sa dva alebo viaceré členské štáty rozhodnú uplatniť prirážku v tom istom koridore, prirážka môže presiahnuť 25 % (ale nie 50 %) len na základe dohody všetkých členských štátov, ktoré sú súčasťou daného koridoru a ktoré susedia s členskými štátmi, na ktorých území sa uplatňuje prirážka; g) pokiaľ ide o diferenciáciu na základe emisií CO2 a na základe environmentálnych vlastností vozidiel: — v novom ustanovení, článku 7ga, sa v súlade s cieľmi v oblasti klímy CO2 vkladá do zoznamu spoplatňovaných nákladov. V tomto ustanovení sa od členských štátov vyžaduje, aby sa v prípade ťažkých úžitkových vozidiel poplatky za infraštruktúru a užívateľské poplatky diferencovali na základe emisií CO2. Spočiatku by sa mal systém uplatňovať len na najväčšie nákladné vozidlá, ale postupne by sa mal rozšíriť na iné typy ťažkých úžitkových vozidiel, pričom by sa pravidelne prispôsoboval technickému pokroku. Členské štáty budú takisto môcť uplatňovať preferenčný režim na vozidlá s nulovými emisiami s cieľom stimulovať nákup vozidiel, ktoré sú vo svojej triede najlepšie. Nové ustanovenie však obsahuje záruky na zabránenie dvojitému zvýhodňovaniu hybridných vozidiel a možnému prekrývaniu s inými nástrojmi stanovovania cien uhlíka a — v článku 7gb sa teraz ponecháva členským štátom priestor na voľné uváženie, pokiaľ ide o diferenciáciu mýta a užívateľských poplatkov za ľahké vozidlá podľa environmentálnych vlastností vozidla. Týmto ustanovením sa však od roku 2026 ukladá povinná diferenciácia mýta a ročnej sadzby užívateľských poplatkov za dodávkové vozidlá a minibusy podľa environmentálnych vlastností vozidla, ak sa mýto alebo užívateľské poplatky uplatňujú a ak je to technicky možné; h) upravil sa článok 11, pokiaľ ide o druh informácií, ktoré majú členské štáty zverejniť v súhrnnej správe, ako aj o periodicitu uverejňovania tejto správy (t. j. správa sa musí vypracovať do troch rokov od nadobudnutia účinnosti smernice a potom každých päť rokov); i) v článku 4 pozmeňujúcej smernice sa stanovuje dvojročná lehota na transpozíciu a j) zrevidovali sa prílohy, pokiaľ ide o maximálne výšky užívateľských poplatkov, minimálne požiadavky a referenčné hodnoty poplatkov za externé náklady, minimálne požiadavky a referenčné hodnoty poplatkov za kongesciu a emisné kritériá pre znečisťujúce látky v prípade ľahkých vozidiel.