Na základe týchto zásad sa v smernici o sankciách voči zamestnávateľom vymedzujú minimálne normy pre peňažné a trestnoprávne sankcie voči zamestnávateľom a stanovujú sa ďalšie administratívne opatrenia, ako napríklad odobratie verejných príspevkov alebo vylúčenie z verejných súťaží, s cieľom bojovať proti nelegálnemu zamestnávaniu. Členské štáty majú flexibilitu pri určovaní skutočnej výšky sankcií v závislosti od konkrétnej vnútroštátnej situácie, závažnosti porušenia alebo od toho, či je zamestnávateľ fyzickou alebo právnickou osobou, pričom môžu zaviesť aj prísnejšie normy než minimálne normy stanovené v smernici. V priestore bez vnútorných hraníc a s cieľom predchádzať neregulárnej migrácii je zároveň mimoriadne dôležité, aby sa opatrenia proti nelegálnemu zamestnávaniu prijímali na spoločnom základe a aby všetky vnútroštátne systémy fungovali účinne. Nedostatky v jednom či viacerých členských štátoch by oslabovali odrádzajúci účinok na nelegálne zamestnávanie a neregulárnu migráciu ľudí ochotných pracovať v neformálnej ekonomike, čo by malo dôsledky pre migračnú politiku EÚ ako celok.

Účinné, primerané a odradzujúce peňažné a trestnoprávne sankcie za nelegálne zamestnávanie sú naďalej kľúčom, ako znížiť motiváciu zamestnávateľov k zamestnávaniu neregulárnych migrantov. Sankcie by mali vyvážiť hospodárske prínosy najímania neregulárnych migrantov. Zároveň by sankcie voči zamestnávateľom mali odrážať závažnosť trestného činu a primerane reagovať na vážnosť porušenia, stupňujúc sa v prípadoch osobitne vykorisťujúcich pracovných podmienok (napr. pretrvávajúce porušovanie práva, veľký počet neregulárnych migrantov prijatých do práce a zamestnávanie obetí obchodovania s ľuďmi). Účinné a primerané uplatňovanie sankcií je odradzujúce vtedy, ak riziká odhalenia a uloženia sankcií prevažujú nad ekonomickými výhodami plynúcimi z najímania neregulárnych migrantov.

Aby reakcia na neregulárnu migráciu bola úspešná, treba riešiť aj faktory motivujúce migrantov, aby sa vydali na nebezpečnú cestu do EÚ. Jedným z týchto motivujúcich faktorov je aj to, že neregulárni migranti idúci za lepším životom majú možnosť nájsť si prácu v neformálnej ekonomike, a teda získavať zdroje, z ktorých môžu podporovať príbuzných žijúcich v krajine pôvodu, i keď v dôsledku tejto situácie sú zraniteľní voči zneužívaniu a vykorisťovaniu. Nelegálne zamestnávanie neregulárnych migrantov je zložitý jav, ktorý sa týka viacerých oblastí, napríklad migračnej, zamestnaneckej a sociálnej politiky, fiškálnej politiky, ako aj dodržiavania práv jednotlivcov. Hoci nelegálne zamestnávanie má odlišný rozsah a výskyt v súkromných domácnostiach, malých a stredných podnikoch a veľkých spoločnostiach či rôznych hospodárskych odvetviach, poskytuje priestor pre zamestnávateľov, ktorí si neváhajú znížiť náklady na pracovnú silu a obchádzať pravidlá, aby využili pracovníkov, ktorí sú ochotní prijať i nízkokvalifikované a slabo platené pracovné miesto v odvetviach s vysokým podielom manuálnej práce, napríklad v stavebníctve, poľnohospodárstve, upratovacích a hotelových/stravovacích službách.

Riešenie výziev, ktoré predstavuje neregulárna migrácia do EÚ, je dôležitou súčasťou komplexného, dlhodobého a udržateľného prístupu k migrácii, ako sa navrhuje v Novom pakte o migrácii a azyle . Tento prístup zabezpečuje konzistentnosť vývoja politiky EÚ v oblasti migrácie, azylu, integrácie a riadenia hraníc s cieľom pomôcť predchádzať príchodom do EÚ, ktoré nie sú bezpečné a oprávnené. Cieľom nového paktu je odrádzať od neregulárnej migrácie, brániť organizovanému vykorisťovaniu migrantov a podporovať udržateľné a bezpečné legálne cesty pre ľudí, ktorí potrebujú ochranu. Obnovený akčný plán EÚ proti prevádzačstvu migrantov na roky 2021 – 2025, ktorý sa predkladá spolu s touto správou, poskytuje nástroje na boj proti zločineckým prevádzačským sieťam a na úspešné odrádzanie od neregulárnej migrácie v úzkom partnerstve medzi členskými štátmi, inštitúciami a orgánmi EÚ, ako aj partnerskými krajinami.

Aj v tomto prípade sa vykonávanie týchto opatrení v jednotlivých členských štátoch výrazne líši, a to aj pokiaľ ide o trvanie uplatňovania týchto ďalších opatrení. Okrem toho len deväť členských štátov má vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch zahrnuté všetky štyri administratívne opatrenia, a hoci všetky členské štáty zaradili do svojich vnútroštátnych právnych predpisov aspoň jedno z týchto opatrení, v praxi len osem členských štátov uvádza, že ich uplatnilo, čo sťažuje úplné vyhodnotenie účinnosti a vplyvu týchto opatrení.

Prísnosť trestnoprávnych sankcií sa však v jednotlivých členských štátoch líši, ako sa uvádza v tabuľke 2, a to z hľadiska trvania možného trestu odňatia slobody v rozmedzí od 8 dní do 12 rokov, ako aj z hľadiska výšky uloženej pokuty. Okrem toho existuje značný informačný nedostatok, pokiaľ ide o praktické uplatňovanie trestnoprávnych sankcií voči zamestnávateľom a počet začatých konaní. Tieto prvky poukazujú na skutočnosť, že smernica mala obmedzený vplyv na odrádzanie od nelegálneho zamestnávania prostredníctvom sankcií a zatiaľ nedokázala vytvoriť účinný rámec pre účinné, primerané a odradzujúce sankcie v celej EÚ. Takýto záver vyplýva aj zo spätnej väzby, ktorú poskytli zainteresované strany zastupujúce odborové zväzy a mimovládne organizácie pri cielených adresných konzultáciách na túto tému, keďže sa potvrdzuje, že sankcie pre vykorisťujúcich zamestnávateľov sú podľa všetkého nižšie ako výhody plynúce z nedeklarovanej práce a sociálneho dumpingu. Členské štáty by preto mali posúdiť, či je úroveň trestnoprávnych sankcií uplatňovaných na vnútroštátnej úrovni dostatočne odstrašujúca a prispieva k účinnému rámcu sankcií proti nelegálnemu zamestnávaniu.

V smernici sa stanovuje, že zamestnávatelia, ktorí zamestnávajú neregulárnych migrantov, sa potrestajú peňažnými sankciami, ktoré by sa mali zvyšovať úmerne k počtu zamestnaných neregulárnych migrantov a mohli by sa znížiť v prípadoch, keď ide o zamestnanie na súkromné účely (napr. pomoc v domácnosti). Ako už bolo oznámené v roku 2014, pravidlá týkajúce sa peňažných sankcií voči zamestnávateľom transponovali všetky členské štáty. Vzhľadom na nedostatočné informácie týkajúce sa praktického uplatňovania peňažných sankcií voči zamestnávateľom však nie je možné presvedčivo posúdiť ich vplyv v tejto oblasti. Z obmedzených dostupných informácií vyplývajú značné rozdiely vo výške pokút uložených právnickým osobám za jedného zamestnaného neregulárneho migranta, pričom minimálne sankcie sa pohybujú od 300 EUR v Belgicku po približne 10 000 EUR v Chorvátsku a maximálne sankcie sa pohybujú od 3 000 EUR v Belgicku, na Cypre a v Estónsku po 43 000 EUR v Taliansku.

Členské štáty vo všeobecnosti transponovali ustanovenia smernice o sankciách do vnútroštátnych právnych predpisov, i keď si zvolili značne odlišné prístupy, pretože ich ovplyvňujú rôzne faktory (napr. rôzne vnútroštátne systémy sankcií, sociálny vplyv a vnímanie nelegálneho zamestnávania, hospodárska situácia a úroveň miezd, výskyt nelegálneho zamestnávania v hospodárstve). Vidno to v značnej rozmanitosti rozsahu a stupnice peňažných sankcií (tabuľka 1) a trestnoprávnych sankcií (tabuľka 2), ako aj v rôznych rozhodnutiach členských štátov, pokiaľ ide o využívanie iných opatrení (napr. vylúčenie z verejnej pomoci alebo financovania z prostriedkov EÚ alebo vylúčenie z verejných súťaží). Navyše prehľad trestných stíhaní začatých proti zamestnávateľom a sankcií uplatňovaných v praxi je roztrieštený a neúplný, čo sťažuje celkové posúdenie vplyvu smernice na zabezpečenie účinného sankcionovania nelegálneho zamestnávania vo všetkých členských štátoch a na zabezpečenie toho, aby sankcie boli účinné, primerané a odradzujúce.

Hoci smernica umožňuje nelegálne zamestnaným štátnym príslušníkom tretích krajín nárokovať si dlžné platby po návrate do svojej krajiny pôvodu, zdá sa, že chýbajú mechanizmy na uľahčenie uplatňovania si nárokov pre osoby, ktoré sa už v danom členskom štáte nenachádzajú, pričom len veľmi málo členských štátov má osobitné mechanizmy vymáhania. Vytvorenie účinných mechanizmov je však kľúčom k tomu, aby neregulárni migranti, ktorí sa vrátia pred ukončením konania o nároku na vrátenie nevyplatenej mzdy, neboli znevýhodnení pri uplatňovaní svojich práv. Ak inšpektori práce v Belgicku zistia, že mzdy neboli vyplatené správne a pracovníci nie sú bezprostredne prítomní alebo opustili krajinu, zamestnávatelia sú povinní zaplatiť tieto mzdy do federálneho fondu vkladov a úschov; neexistuje však žiadne oddelenie ani správny orgán, ktoré by boli zodpovedné za spätné vyplatenie dlžných miezd alebo informovanie dotknutého migranta. Vo Francúzsku sa v prípadoch, keď je neregulárny migrant zadržaný alebo už sa v krajine nenachádza, takéto mzdy uschovajú v Úrade pre imigráciu a integráciu (OFII) a následne sa vyplatia danému migrantovi. Úrad OFII má okrem toho právo vymáhať mzdy v spolupráci s daňovým oddelením, ak zamestnávateľ nevyplatí migrantovi odmenu do 30 dní.

Okrem ťažkostí pri podávaní sťažností majú neregulárni migranti problémy aj so získavaním nevyplatených odmien. Zatiaľ čo v smernici sa stanovuje, že mzda by mala byť aspoň taká vysoká ako minimálna mzda a za obdobie najmenej troch mesiacov, zainteresované strany poukazujú na viacero nedostatkov pri vykonávaní ustanovení o minimálnej mzde v praxi. Je to spôsobené napríklad nedostatočnou informovanosťou o príslušných ustanoveniach v orgánoch inšpekcie práce alebo medzi odborníkmi, ktorí pomáhajú a radia neregulárnym migrujúcim pracovníkom. V praxi môžu neregulárni migranti čeliť situáciám, keď predpoklad pracovného pomeru v trvaní minimálne troch mesiacov neznamená zamestnanie na plný úväzok , a musia predkladať dôkazy o odpracovaných hodinách a rôzne iné druhy dôkazov, ako sú správy, fotografie alebo svedectvá. Neregulárni migranti majú problém vôbec dostať výplatu mzdy, a to z dôvodu dĺžky alebo nákladov súdneho konania, prekážok pri otváraní bankového účtu bez oprávneného pobytu, stratégií zamestnávateľov ako sa vyhýbať zaplateniu alebo problémov s prístupom k financovaniu v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa alebo návratu.

Členské štáty si zvolili rôzne spôsoby vytvorenia účinného mechanizmu na podávanie sťažností. Zo štúdie, ktorú vypracovala Platforma pre medzinárodnú spoluprácu v oblasti migrantov bez dokladov (PICUM), vyplýva, že v 13 členských štátoch (z 15, na ktoré sa štúdia vzťahuje) existujú občianskoprávne a správne konania, pomocou ktorých si pracovníci môžu uplatniť nárok na neuhradené mzdy, a v 11 členských štátoch existuje aj inšpekčný orgán s právomocou preberať sťažnosti jednotlivých pracovníkov súvisiace s nedoplatkami na mzdách. Z praxe takisto vyplýva, že migranti, v prípade ktorých sa zistilo nelegálne zamestnanie (bez ohľadu na to, či majú legálny alebo nelegálny pobyt), si môžu v dvadsiatich členských štátoch uplatniť nárok na náhradu nevyplatenej mzdy za rovnakých podmienok ako pracovníci s platnou pracovnou zmluvou , v praxi by však mechanizmy podávania sťažností mohli fungovať efektívnejšie. Agentúra pre základné práva poukazuje na to, že migranti v neregulárnej situácii v niektorých členských štátoch nevyužívajú existujúce systémy podávania sťažností. Dôvodov môže byť viacero: chýbajúce stimuly, aby sa pracovníci domáhali svojich práv, obmedzené informácie o ich právach a dostupnom mechanizme na podávanie sťažností, hospodárske prekážky, ako sú členské poplatky pre odborové zväzy, ktoré pomáhajú len členom, a predovšetkým strach z odhalenia, zadržania a navrátenia.

Viac ako polovica členských štátov má vnútroštátne právne predpisy, v ktorých sa stanovujú osobitné povolenia na prechodný pobyt pre obete osobitne vykorisťujúcich pracovných podmienok, zatiaľ čo ostatné členské štáty ich vydávajú v situáciách obchodovania s ľuďmi. Len päť členských štátov však oznámilo, že v rokoch 2018 a 2019 udelilo takéto povolenia na pobyt neregulárnym migrantom z dôvodu pracovného vykorisťovania, pričom väčšinu povolení udelilo Francúzsko, po ktorom nasleduje Švédsko, Česko, Nemecko a Poľsko. Švédsko takisto oznámilo, že povolenia na pobyt udelilo nelegálne zamestnaným maloletým osobám.

Zatiaľ čo smernica o sankciách voči zamestnávateľom mala pozitívny vplyv v tejto oblasti, keďže viedla k vytvoreniu osobitných mechanizmov podávania sťažností a k možnosti udeľovať povolenia na prechodný pobyt, z konzultácií so zainteresovanými stranami vyplýva, že neregulárni migranti, ktorí zažili pracovné vykorisťovanie, čelia v praxi problémom, pokiaľ ide o prístup ku konaniam o udelení povolenia na pobyt alebo o podmienky udeľovania týchto povolení. Zainteresované strany uvádzajú, že obete nemajú dostatočný prístup k informáciám a právnemu poradenstvu o možnosti získať povolenie a o tom, ako oň požiadať alebo podať žiadosť o posúdenie, ďalej o udeľovaní povolení, ktoré sú často naviazané na vznesenie obvinenia voči určitým zamestnávateľom, a o situáciách, keď je povolenie podmienené účasťou obetí na trestnom konaní, hoci sa to v smernici nevyžaduje.

3.3. Opatrenia na zlepšenie ochrany práv migrantov

Prístup k informáciám a spravodlivosti, vymáhanie dlžných platieb a uľahčenie podávania sťažností tvoria jadro ochranných opatrení podľa smernice, ktoré sú určené na nápravu nespravodlivosti, ktorá dopadá na neregulárnych migrantov. Z nepriamych dôkazov a správ zainteresovaných strán vyplýva, že neregulárni migranti čelia absencii účinného prístupu k informáciám a mechanizmom podávania sťažností. Nedostatok údajov o používaní mechanizmu podávania sťažností a vydávaní povolení na prechodný pobyt neumožňuje dospieť k jednoznačným záverom v tejto veci.

Účinné mechanizmy podávania sťažností umožňujú orgánom naplánovať a lepšie zacieliť inšpekcie práce, zhromaždiť silné dôkazy proti zneužívajúcim zamestnávateľom v spolupráci s neregulárnymi migrujúcimi pracovníkmi a tretími stranami a v konečnom dôsledku brať týchto zamestnávateľov na zodpovednosť. Členské štáty by mali zabezpečiť, aby tieto mechanizmy podávania sťažností boli ľahko dostupné a aby sa v nich zohľadňovala dôvernosť, čo môže podporiť podávanie sťažností zo strany neregulárnych migrujúcich pracovníkov a odhaľovanie prípadov vykorisťovania. Členské štáty by mali zaviesť politiky alebo protokoly bezpečného nahlasovania, aby neregulárni migrujúci pracovníci mohli nahlasovať zamestnávateľov konajúcich v rozpore so zákonom a spolupracovať s orgánmi presadzovania práva bez toho, aby čelili riziku, že ich migračná situácia bude mať vplyv na uplatňovanie ich práv. V súvislosti so špecializovanou skupinou expertov Komisie v oblasti neregulárnej migrácie pre smernicu o sankciách voči zamestnávateľom bude Komisia presadzovať výmenu osvedčených postupov s cieľom identifikovať účinné mechanizmy na vymáhanie dlžných platieb, vyplatenie odmeny a podávanie sťažností – s prihliadnutím na potrebu politík alebo protokolov bezpečného nahlasovania –, a to aj po návrate migranta do jeho domovskej krajiny.

Aj sociálni partneri a mimovládne organizácie zohrávajú ústrednú úlohu pri podpore a vykonávaní ochranných opatrení podľa smernice o sankciách voči zamestnávateľom a pri zvyšovaní ich dosahu na neregulárnych migrantov. Komisia posilní dialóg so sociálnymi partnermi a mimovládnymi organizáciami zastupujúcimi pracovníkov bez dokladov a pri rozvoji týchto činností bude spolupracovať s Európskou platformou na riešenie problému nedeklarovanej práce.

Je potrebné zlepšiť prístup neregulárnych migrujúcich pracovníkov k objektívnym a systematickým informáciám o ich právach a o mechanizmoch získania podpory a nápravy. S podporou finančných prostriedkov EÚ by členské štáty mali v spolupráci so záujmovými združeniami, odborovými zväzmi a mimovládnymi organizáciami vypracovať informačné a osvetové kampane zamerané na neregulárnych migrujúcich pracovníkov. Komisia v spolupráci s Agentúrou pre základné práva skoncipuje osobitnú odbornú prípravu pre inšpektorov zameranú na poskytovanie informácií neregulárnym migrujúcim pracovníkom o ich právach a spôsoboch uplatňovania nárokov prostredníctvom mechanizmov odmeňovania, a to aj po návrate do ich domovskej krajiny.

Komisia: Členské štáty by mali: ·bude podporovať výmenu osvedčených postupov týkajúcich sa účinných mechanizmov podávania sťažností a praktických politík alebo protokolov na uľahčenie zapojenia neregulárnych migrujúcich pracovníkov do presadzovania práva, ·začne dialóg so sociálnymi partnermi, združeniami zamestnávateľov, odborovými zväzmi a mimovládnymi organizáciami, pričom využije odborné znalosti Európskej platformy na riešenie problému nedeklarovanej práce, ·bude v spolupráci so záujmovými združeniami, odbormi a mimovládnymi organizáciami podporovať rozvoj informačných a osvetových kampaní pre neregulárnych migrujúcich pracovníkov o ich právach. ·zlepšiť dostupnosť mechanizmov podávania sťažností s cieľom povzbudiť neregulárnych migrantov, aby podávali sťažnosti v prípadoch nelegálneho zamestnávania a vykorisťovania, ·zaviesť politiky alebo protokoly bezpečného nahlasovania pre neregulárnych migrujúcich pracovníkov, aby mohli spolupracovať s orgánmi presadzovania práva bez toho, aby riskovali, že ich migračný status bude mať vplyv na uplatnenie ich práv, ·podporovať odborové zväzy a organizácie občianskej spoločnosti pri poskytovaní informácií a poradenstva, právnej pomoci a iných služieb pre neregulárnych migrujúcich pracovníkov.

4.Kontroly

4.1. Kontroly vykonávané členskými štátmi

Kontroly sú najdôležitejším nástrojom na odhaľovanie zamestnávateľov, ktorí zamestnávajú neregulárnych migrantov, a prípadov vykorisťovania. Práve na základe kontrol možno brať zamestnávateľov na zodpovednosť a potrestať ich, ako aj zaviesť opatrenia potrebné na ochranu neregulárnych migrujúcich pracovníkov, ktorí sú vykorisťovaní. V článku 13 ods. 1 smernice sa od členských štátov vyžaduje, aby zabezpečili účinné a adekvátne kontroly založené na posúdeniach rizika, v ktorých identifikujú odvetvia činnosti, ktoré sú daným javom najviac ohrozené, bez ktorých nie je možné dosiahnuť ciele smernice o sankciách voči zamestnávateľom.

Keďže pojem „účinné a adekvátne kontroly“ nie je v smernici vymedzený, prax medzi členskými štátmi sa líši, z čoho vyplýva niekoľko faktorov, ktoré obmedzujú účinnosť kontrol: identifikácia hospodárskych odvetví, ktoré sú najviac ohrozené nelegálnym zamestnávaním, nízka úroveň kontrol vykonávaných v členských štátoch (aj v odvetviach najviac ohrozených nelegálnym zamestnávaním), nedostatok dostatočných zdrojov a ťažkosti pri spolupráci s vykorisťovanými migrantmi zistenými počas kontrol.

Ako už bolo uvedené, údaje o kontrolách predložené členskými štátmi vykazujú značné nedostatky. Okrem toho, aby tieto kontroly boli účinné, musia sa zacieliť s dôrazom na odvetvia, ktoré sú najviac vystavené riziku nelegálneho zamestnávania v členských štátoch. Práve v týchto oblastiach sú kontroly potrebnejšie. Členské štáty vykonávajú posúdenia rizika s cieľom určiť takéto rizikové oblasti podľa vnútroštátnych usmernení alebo ročných akčných plánov, zhromaždených údajov a výsledkov predchádzajúcich kontrol, sťažností či podnetov od iných vnútroštátnych orgánov. Zdá sa, že odvetvia, ktoré sú najviac postihnuté nelegálnym zamestnávaním, sú vo väčšine členských štátov podobné a obvykle ide o odvetvia s vysokým podielom manuálnej práce a nízkou kvalifikáciou/nízkou mzdou a s vysokou fluktuáciou zamestnancov. Medzi najbežnejšie rizikové sektory patria poľnohospodárstvo, stavebníctvo, výroba, domáca starostlivosť a sociálna pomoc, pohostinské a stravovacie služby. Niektoré členské štáty však vo svojich správach Komisii neidentifikovali rizikové odvetvia, čo svedčí o potrebe lepšie stanoviť priority kontrol. Hoci rizikové odvetvia sa v priebehu času zvyčajne nemenia, hospodársky vývoj môže viesť k vzniku nových sektorov vystavených riziku nelegálneho zamestnávania, ako je to napríklad v prípade pracovníkov platforiem. Členské štáty by preto mali pravidelne aktualizovať svoje rizikové odvetvia.

Je nepravdepodobné, aby počet kontrol vykonávaných v súčasnom systéme odradil zamestnávateľov od náboru neregulárnych migrantov. Podiel zamestnávateľov pôsobiacich v odvetví, ktoré je predmetom kontrol, je zvyčajne veľmi nízky; zamestnávatelia preto môžu nadobudnúť dojem, že ekonomická výhoda plynúca z nelegálneho zamestnávania je vyššia ako pravdepodobnosť odhalenia pri kontrolách. Z tabuliek 3 a 4, ktoré obsahujú informácie členských štátov o kontrolách vykonaných vo všetkých odvetviach , vyplýva, že členské štáty vykonávali kontroly vo výrazne odlišnej miere. Napríklad v roku 2019 bolo v Bulharsku, Estónsku, Francúzsku, Lotyšsku, Holandsku a Švédsku podrobených kontrole menej ako 1 % zamestnávateľov vo všetkých odvetviach; v trinástich členských štátoch sa inšpekcie týkali 1 % až 10 % zamestnávateľov ; v Rakúsku sa inšpekcie týkali 14,5 % všetkých zamestnávateľov a kontroly v Slovinsku a na Slovensku zahrnuli viac ako 30 % všetkých zamestnávateľov. Z informácií, ktoré má Komisia k dispozícii, vyplýva, že vo väčšine členských štátov sa kontroly nezameriavajú na rizikové odvetvia, čo je stav, ktorý nezodpovedá požiadavke smernice. Okrem toho členské štáty a iné zainteresované strany uvádzajú, že orgány inšpekcie práce bývajú často personálne poddimenzované a chýbajú im zdroje, čo má vplyv na počet a frekvenciu vykonávaných kontrol.

Kontroly majú okrem odhaľovania situácií nelegálneho zamestnávania identifikovať situácie zraniteľnosti a vykorisťovania, a to najmä v prípadoch, ktoré sa týkajú práv detí, základných pracovných noriem a rodovej rovnosti. Zainteresované strany navyše zdôrazňujú, že vykorisťovaní pracovníci sú odrádzaní od nahlásenia svojej situácie počas kontrol z dôvodu rizika zadržania a návratu, najmä ak kontroly vykonávajú spoločne orgány inšpekcie práce a polícia/imigračné orgány. Zainteresované strany preto podporujú myšlienku oddelenia činností inšpekcie práce a činností z oblasti presadzovania práva/prisťahovalectva prostredníctvom „ochranného štítu“, ktorý by zaručil, že neregulárni migranti odhalení počas kontrol nebudú postúpení imigračným orgánom na účely konania o návrate. Okrem toho Agentúra pre základné práva poznamenáva, že ak kontroly vykonávajú spoločne orgány práce a jednotky zaoberajúce sa bojom proti obchodovaniu s ľuďmi alebo iné špecializované jednotky vyškolené pre oblasť pracovného vykorisťovania, môžu pomôcť identifikovať migrantov, ktorí sú obeťami pracovného vykorisťovania alebo obchodovania s ľuďmi.

Cieľom mechanizmov na uľahčenie podávania sťažností na zamestnávateľov prostredníctvom určených tretích strán, ako sú odborové zväzy alebo mimovládne organizácie, je zabezpečiť, aby situácie vykorisťovania vyšli najavo a aby boli oznámené príslušným orgánom. Ich účinné vykonávanie má prvoradý význam (pozri oddiel 3.2), aby neregulárni migrujúci pracovníci mohli uplatňovať svoje práva bez strachu z toho, že sa vystavia konaniu o návrate. Niektoré členské štáty okrem toho prijali ďalšie opatrenia na uľahčenie nahlasovania vykorisťovania. Holandsko napríklad uplatňuje politiku nazývanú free in, free-out (voľne prísť, voľne odísť), ktorá neregulárnym migrantom umožňuje oznámiť polícii trestný čin bez toho, aby boli zatknutí alebo čelili návratu, a to bez ohľadu na druh nahláseného trestného činu. Španielsko zriadilo špecializované policajné tímy, ktorých úlohou je poskytovať pomoc migrantom vrátane neregulárnych, a to tak, že ich informujú o ich právach, radia im, ako legalizovať ich status, a poskytujú podporu pri podávaní sťažností na zamestnávateľov a iných za zlé zaobchádzanie a vykorisťovanie, a to bez rizika nariadenia návratu.