EURÓPSKA KOMISIA V Bruseli2. 12. 2016 COM(2016) 722 final SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE Správa o posúdení rozsahu, v akom členské štáty prijali opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou 2011/36/EÚ o prevencii obchodovania s ľuďmi a boji proti nemu a o ochrane obetí obchodovania v súlade s článkom 23 ods. 1.



1.ÚVOD Obchodovanie s ľuďmi sa výslovne zakazuje podľa článku 5 ods. 3 Charty základných práv Európskej únie. Tento zákaz je takisto uvedený v článku 83 Zmluvy o fungovaní Európskej únie medzi obzvlášť závažnou trestnou činnosťou s cezhraničným rozmerom. Zásadným krokom v opatreniach EÚ na riešenie tohto javu bolo prijatie smernice 2011/36/EÚ o prevencii obchodovania s ľuďmi a boji proti nemu a o ochrane obetí obchodovania (ďalej len „smernica“), ktorou sa nahradil predchádzajúci právny nástroj EÚ na boj proti obchodovaniu s ľuďmi, rámcové rozhodnutie Rady 2002/629/SVV. Táto smernica sa uplatňuje na všetky členské štáty okrem Dánska . V tejto smernici sú stanovené minimálne normy, ktoré sa musia uplatňovať v celej Európskej únii na prevenciu obchodovania s ľuďmi a v boji proti nemu a na ochranu obetí a stanovuje sa v nej vymedzenie obchodovania s ľuďmi. Je založená na prístupe na základe ľudských práv a rodovej perspektíve s cieľom posilniť prevenciu tejto trestnej činnosti a ochrany jej obetí a pomoci týmto obetiam. Táto smernica sa týka: i) trestných opatrení, vyšetrovania a stíhania (články 2 až 10), ii) pomoci, podpory a ochranných opatrení pre obete (článok 11 až 17), iii) preventívnych opatrení umožňujúcich zníženie dopytu, zvyšovanie informovanosti a posilňovanie odbornej prípravy osôb, ktoré môžu prichádzať do styku s obeťami (článok 18) a iv) národných spravodajcov alebo obdobných mechanizmov (NREM) a koordinácie (články 19 a 20). V smernici sa takisto osobitne zohľadňuje najlepší záujem dieťaťa a stanovujú sa ustanovenia o poskytovaní pomoci, podpory a ochrany osobitne určenej deťom (články 13 až 16). Táto správa je reakciou na požiadavku Komisie podľa článku 23 ods. 1 smernice predložiť Európskemu parlamentu a Rade správu, v ktorej posúdi rozsah, v akom členské štáty prijali opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou vrátane opisu opatrení prijatých podľa článku 18 ods. 4. V samostatnej správe sa posudzuje vplyv existujúcich vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré ustanovujú ako trestný čin využívanie služieb, ktoré sú predmetom vykorisťovania súvisiaceho s obchodovaním s ľuďmi, na prevenciu obchodovania s ľuďmi . Komisia zorganizovala tri stretnutia so zástupcami členských štátov pred dátumom transpozície, aby pomohla členským štátom v procesoch transpozície a aby im umožnila vymieňať si informácie a osvedčené postupy, ako aj prerokovať problémy, s ktorými sa stretávali pri transpozícii smernice. O smernici sa rokovalo aj na rôznych zasadnutiach Siete národných spravodajcov alebo rovnocenných mechanizmov (NREM). Táto správa predstavuje súčasnú situáciu v oblasti transpozície smernice v čase koncipovania správy na základe informácií dostupných Komisii, a ako taká nepredstavuje úplnú analýzu existujúcich vnútroštátnych ustanovení. Existencia ďalšieho legislatívneho vývoja alebo ustanovení, ktoré neboli oznámené Komisii, sa nedá vylúčiť. Z toho dôvodu táto správa nebráni Komisii v tom, aby v prípade potreby požiadala členské štáty o ďalšie informácie prostredníctvom dvojstranných kontaktov. 2.STAV TRANSPOZÍCIE A OPATRENIA PRIJATÉ ČLENSKÝMI ŠTÁTMI Členské štáty boli povinné dokončiť transpozíciu smernice do 6. apríla 2013. V máji 2013 začala Komisia zaslaním 13 formálnych výziev konania o porušení povinnosti proti členským štátom za neoznámenie transpozičných opatrení na dokončenie transpozície smernice. V štyroch z týchto konaní o porušení povinnosti adresovala Komisia príslušným členským štátom odôvodnené stanoviská. Všetky členské štáty viazané smernicou už oznámili svoje transpozičné opatrenia . Z dôvodu neskorého oznámenia transpozičných opatrení Nemeckom nemohla Komisia dokončiť svoje posúdenie týchto opatrení. Správa preto neobsahuje zistenia založené na posúdení týchto opatrení. Vzhľadom na širokú a komplexnú povahu smernice, ktorá sa vzťahuje na rôzne oblasti vnútroštátnych právnych predpisov, sa väčšina členských štátov rozhodla transponovať ju mnohými a rôznymi aktmi, ktoré patria do piatich hlavných oblastí: trestné zákonníky, osobitné akty týkajúce sa boja proti obchodovaniu s ľuďmi, zákony na ochranu obetí trestnej činnosti, akty stanovujúce opatrenia na ochranu detí a právne predpisy upravujúce vstup a pobyt štátnych príslušníkov tretích krajín. V tejto správe sa posudzuje transpozícia smernice do vnútroštátnych právnych predpisov bez toho, aby sa zaoberala jej vykonávaním. 2.1.Trestné opatrenia, vyšetrovanie a stíhanie (články 2 až 10) 2.1.1.Trestné činy súvisiace s obchodovaním s ľuďmi (článok 2) V článku 2 sa stanovuje všeobecná definícia obchodovania s ľuďmi a stanovujú sa typy úmyselného konania, ktoré predstavujú trestný čin obchodovania s ľuďmi. Všetky členské štáty prijali ustanovenia, ktorými sa čin obchodovania s ľuďmi stáva trestným. Definícia trestného činu stanovená v článku 2 ods. 1 zahŕňa tri základné prvky (činy, prostriedky a účel). Skutky zlákania, prepravy, presunu, ukrývania alebo prevzatia osôb sú výslovne zahrnuté v definícii trestného činu takmer všetkými členskými štátmi. Niektoré členské štáty neuvádzajú výslovne „výmenu“ a „odovzdanie kontroly“ (BG, CZ, EE, FR, IT, LV, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE). Tieto dva skutky sú všeobecne zahrnuté v iných skutkoch, napríklad v „zlákaní osoby“. Pokiaľ ide o prostriedky, používanie hrozby, násilia a iných foriem donucovania, ako aj zneužitia zraniteľného postavenia sú zahrnuté vo všetkých členských štátoch. Určité prostriedky (únos, podvod, klamstvo, odovzdávanie či prijímanie platieb alebo výhod, alebo zneužitie moci) však niekoľko členských štátov do definície výslovne nezaradilo. Členské štáty riešia rôznymi spôsobmi zraniteľné postavenie, ktoré je v smernici vymedzené v článku 2 ods. 2 ako situácia, v ktorej osoba nemá inú reálnu alebo prijateľnú možnosť, než sa podvoliť súvisiacemu zneužitiu. V článku 2 ods. 3 sa stanovuje, že vykorisťovanie zahŕňa prinajmenšom zneužívanie iných osôb na prostitúciu alebo iné formy sexuálneho vykorisťovania, nútenú prácu alebo služby vrátane žobrania, otroctvo alebo praktiky podobné otroctvu, nevoľníctvo alebo zneužívanie na trestnú činnosť, alebo odoberanie orgánov. Niekoľko členských štátov [BG, ES, FR, CY, LT, LU, MT, NL, PT, SK, SE, a UK (Gibraltár)] uviedlo výslovné odkazy na uvedené formy vykorisťovania, zatiaľ čo v iných členských štátoch sa na určité z týchto základných foriem neodkazuje výslovneVSE sa však na chýbajúce prvky vzťahuje všeobecnejšie ustanovenie, ktoré zahŕňa všetko. Keďže členské štáty môžu ísť nad rámec minimálnej definície, niektoré z nich odkazujú aj na ďalšie formy vykorisťovania, ako je vykorisťovanie na účel osvojenia (CY), produkcia pornografických diel (CZ), manželstvo vynútené násilím (ES, HR a SK). Podľa článku 2 ods. 4 je súhlas obete obchodovania s ľuďmi nepodstatný, ak bol použitý ktorýkoľvek zo spôsobov uvedených v článku 2 ods. 1. Väčšina členských štátov toto ustanovenie vo svojom vnútroštátnom práve zohľadnila. Niekoľko členských štátov ho však zahŕňa len prostredníctvom všeobecných právnych zásad alebo judikatúry. Informácie v prípade DE, LV a NL, AT nie sú jednoznačné, pokiaľ ide o to, či je ustanovenie článku 2 ods. 4 v ich vnútroštátnom práve zohľadnené. V článku 2 ods. 5 sa vyžaduje, aby sa obchodovanie s deťmi považovalo za trestný čin aj vtedy, ak nebol použitý žiadny zo spôsobov uvedených v článku 2 ods. 1. Túto požiadavku plne zohľadňujú takmer všetky členské štáty, avšak v prípade EL a CY informácie nie sú jednoznačné.

V článku 2 ods. 6 sa na účel smernice stanovuje, že „dieťa“ znamená osobu mladšiu ako 18 rokov. Zdá sa však, že niektoré členské štáty neposkytujú pomoc a ochranu všetkým deťom do veku 18 rokov. 2.1.2.Podnecovanie, napomáhanie a navádzanie a pokus o trestný čin (článok 3) V článku 3 sa ustanovuje povinnosť členských štátov zabezpečiť, aby podnecovanie na obchodovanie s ľuďmi, jeho napomáhanie a navádzanie naň a pokus o jeho spáchanie boli trestné. Všetky členské štáty majú vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch zodpovedajúce transpozičné opatrenia. 2.1.3.Tresty (článok 4) V článku 4 sa stanovuje minimálna úroveň hornej hranice trestnej sadzby, ktorá sa by sa mala vzťahovať na trestný čin obchodovania s ľuďmi, a stanovuje sa niekoľko priťažujúcich okolností, s ktorými je spojená vyššia horná hranica trestnej sadzby. Takmer všetky členské štáty v súlade s článkom 4 ods. 1 stanovili, že sa za tento trestný čin ukladá trestná sadzba s hornou hranicou trestu odňatia slobody najmenej 5 rokov. BE, HU, AT sa rozhodli pre hornú hranicu trestu 5 rokov. Zdá sa, že všetky ostatné členské štáty uplatňujú prísnejšie sankcie s hornou sadzbou v škále od 6 do 20 rokov. V článku 4 ods. 2 a 3 je uvedených niekoľko priťažujúcich okolností, ktorých uplatnenie je spojené s vyššími trestnými sadzbami odňatia slobody najmenej 10 rokov (keď bol trestný čin spáchaný: voči obzvlášť zraniteľnej obeti, v rámci zločineckej organizácie, úmyselne alebo z hrubej nedbanlivosti ohrozil život obete, za použitia hrubého násilia, alebo spôsobil obeti obzvlášť závažnú ujmu, verejnými činiteľmi pri výkone svojich právomocí). Väčšina členských štátov transponovala tieto ustanovenia do svojich vnútroštátnych právnych predpisov. Informácie v prípade BG, DE, ES a HU týkajúce sa zaradenia priťažujúcich okolností alebo neuloženia trestu odňatia slobody s hornou hranicou najmenej 10 rokov odňatia slobody nie sú presvedčivé. V článku 4 ods. 4 sa stanovuje, že trestné sadzby za napomáhanie, navádzanie, podnecovanie alebo pokus o spáchanie trestného činu obchodovania s ľuďmi musia byť účinné, primerané a odrádzajúce a musia zahŕňať odovzdanie na trestné stíhanie. Tieto ustanovenia transponovali všetky členské štáty. Pokiaľ ide o trestné sadzby, členské štáty trestajú napomáhateľov, navádzačov, podnecovateľov a pokus o spáchanie trestného činu buď rovnakým obdobím odňatia slobody ako hlavného páchateľa s umožnením zmiernenia trestných sadzieb, alebo osobitnou trestnou sadzbou. Odovzdanie na trestné stíhanie za trestný čin uvedený v článku 3 je možné vo všetkých členských štátoch. 2.1.4.Zodpovednosť právnických osôb (článok 5) V článku 5 sa od členských štátoch vyžaduje, aby zabezpečili, že právnické osoby môžu byť brané na zodpovednosť za skutky uvedené v článkoch 2 a 3, a spresňuje sa postavenie alebo spôsobilosť páchateľa vo vzťahu k právnickej osobe, čo vedie k vzniku zodpovednosti právnickej osoby. Všetky členské štáty zaviedli trestnú alebo správnu zodpovednosť právnických osôb za rôzne druhy spôsobilosti alebo postavení páchateľa, ktoré vedú k vzniku zodpovednosti. Niektoré členské štáty [LT, MT a UK (Škótsko)] zaviedli osobitné ustanovenia týkajúce sa zodpovednosti právnických osôb za trestné činy obchodovania s ľuďmi, pričom všetky ostatné členské štáty sa opierajú o všeobecné ustanovenia o zodpovednosti právnických osôb, ktoré sa vzťahujú na trestné činy. Všetky členské štáty zaviedli zodpovednosť pre právnické osoby v súlade s článkom 5 ods. 1 písm. a) až c), EL, CY, LT, MT, PL a SK ju transponovali doslovne. V článku 5 ods. 2 sa od členských štátov vyžaduje, aby zaviedli zodpovednosť pre právnické osoby, ak k trestnému činu podľa článku 2 alebo 3 došlo v dôsledku nedostatočnej kontroly alebo dohľadu osoby v jednom z postavení uvedených v článku 5 ods. 1 písm. a) až c). Táto zodpovednosť je výslovná vo všetkých členských štátoch s výnimkou LU, v prípade ktorého hodnotenie nie je jednoznačné. Článok 5 ods. 3, v ktorom sa vyžaduje, aby zodpovednosť právnickej osoby nevylučovala trestné konanie voči fyzickej osobe za rovnaký trestný čin, je obsiahnutý vo všetkých členských štátoch. V článku 5 ods. 4 sa stanovuje, že pojem „právnická osoba“ vylučuje štáty alebo verejné subjekty pri výkone štátnej moci a verejné medzinárodné organizácie. Na základe dostupných informácií žiadny z členských štátov nezahŕňa tieto verejné orgány alebo organizácie do pojmu „právnická osoba“ (alebo podobných pojmov uplatňujúcich sa podľa príslušných vnútroštátnych právnych predpisov). 2.1.5.Sankcie voči právnickým osobám (článok 6) V článku 6 sa stanovuje povinnosť pre členské štáty zaviesť účinné, primerané a odrádzajúce sankcie pre právnické osoby zodpovedné podľa článku 5. Členské štáty zaviedli správne alebo trestné sankcie, ktoré sa vzťahujú výslovne na právnické osoby. Minimálne a maximálne sankcie sa medzi členskými štátmi líšia. V článku 6 sa takisto stanovuje, že členské štáty môžu zahrnúť aj iné voliteľné sankcie. Na základe dostupných informácií sa väčšina členských štátov s výnimkou DE, IE a UK rozhodla zaviesť aspoň jednu ďalšiu sankciu. 2.1.6.Zadržanie a konfiškácia (článok 7) Podľa článku 7 musia členské štáty zabezpečiť, aby príslušné orgány boli oprávnené zaistiť a skonfiškovať nástroje a zisk z trestných činov uvedených v článkoch 2 a 3. Všetky členské štáty majú zavedené vnútroštátne opatrenia na transponovanie tohto ustanovenia. Zatiaľ čo niektoré členské štáty [BE, EL, ES, FR, CY a UK (Anglicko/Wales)] zaviedli osobitné ustanovenia riešiace zadržanie a konfiškáciu v súvislosti s trestným činom obchodovania s ľuďmi, zdá sa, že ostatné členské štáty sa opierajú o všeobecné pravidlá o zadržaní a konfiškácii podľa trestného práva, ktoré sa uplatňuje na všetky trestné činy vrátane obchodovania s ľuďmi. 2.1.7.Nestíhanie obete alebo neuplatňovanie trestov voči obeti (článok 8) V článku 8 sa vyžaduje, aby členské štáty prijali potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby ich príslušné vnútroštátne orgány boli oprávnené trestne nestíhať alebo neukladať obetiam obchodovania s ľuďmi tresty za ich účasť na trestnej činnosti, ak boli k páchaniu tejto trestnej činnosti donútené v priamej súvislosti s tým, že boli vystavené takémuto skutku. V smernici sa ponecháva voľná úvaha členským štátom v tom, ako budú na vnútroštátnej úrovni regulovať možnosť nestíhania alebo neukladania trestov. Členské štáty prijali na zabezpečenie tejto možnosti pre svoje vnútroštátne orgány opatrenia rozmanitej povahy. Niektoré členské štáty (BG, EL, ES, CY, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK a UK) vyslovene uvádzajú nestíhanie obetí obchodovania s ľuďmi, zatiaľ čo iné členské štáty predpokladajú nestíhanie osoby, ktorá bola nútená, prinútená hrozbami alebo násilím, aby spáchala trestný čin (HU, IT, PL, PT, SE a SI). Informácie o CZ a HR nie sú jednoznačné. ` 2.1.8.Vyšetrovanie a trestné stíhanie (článok 9)

Článok 9, v ktorom sa stanovujú opatrenia na vyšetrovanie a trestné stíhanie obchodovania s ľuďmi, transponovala väčšina členských štátov. Pokiaľ ide o odsek 1, všetky členské štáty stanovujú, že na iniciovanie príslušného vyšetrovania sa nevyžaduje predloženie sťažnosti a stiahnutie výpovede obete nemá vplyv na pokračovanie vyšetrovania alebo trestného stíhania. V odseku 2 sa od členských štátov vyžaduje, aby prijali potrebné opatrenia umožňujúce stíhanie za obchodovanie s ľuďmi dostatočne dlhý čas po tom, ako obeť dosiahla plnoletosť. Takéto ustanovenie má zavedené väčšina členských štátov, v prípade IE a HR dostupné informácie nie sú jednoznačné. Všetky členské štáty ustanovili opatrenia na odbornú prípravu osôb/služieb zodpovedných za vyšetrovanie alebo stíhanie trestných činov obchodovania s ľuďmi v súlade s článkom 9 ods. 3, buď zákonnými ustanoveniami, alebo právne nezáväznými ustanoveniami, ako sú národné akčné plány, stratégie alebo programy. Nakoniec, všetky členské štáty prijali opatrenia na zabezpečenie dostupnosti účinných vyšetrovacích nástrojov osobám, útvarom alebo službám zodpovedným za vyšetrovanie alebo stíhanie obchodovania s ľuďmi (článok 9 ods. 4). Vyšetrovacie nástroje stanovené v členských štátov zahŕňajú odpočúvanie komunikácie (BE, BG, DE, EE, EL, FI, HR, IT, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SE a UK, sledovanie (BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FI, FR, HR, IT, LU, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK a UK, monitorovanie bankových účtov a iné finančné vyšetrovanie (BE, FR, HR, HU, IT, AT, PL, PT, RO, SI, FI a UK) a elektronické sledovanie alebo podobné opatrenia (BE, BG, CZ, DE, EL, FR, HR, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SE a UK). 2.1.9.Súdna príslušnosť (článok 10) Článok 10 ods. 1 sa týka situácií, v ktorých členské štáty musia určiť svoju súdnu príslušnosť vo vzťahu k trestným činom uvedeným v článkoch 2 a 3. V článku 10 ods. 2 sa stanovuje niekoľko voliteľných jurisdikčných dôvodov, ktoré sa, okrem iného, členské štáty môžu rozhodnúť prijať. Článok 10 ods. 3 sa týka trestného stíhania za trestné činy uvedené v článkoch 2 a 3 spáchané mimo územia dotknutého členského štátu a stanovuje sa v ňom, že „každý členský štát v prípadoch uvedených v odseku 1 písm. b) prijme a v prípadoch uvedených v odseku 2 môže prijať potrebné opatrenia, ktorými sa zabezpečí, aby jeho súdna príslušnosť nebola závislá od žiadnej z týchto podmienok: a) dané skutky sú na mieste, kde k nim došlo, trestným činom, alebo b) trestné stíhanie sa môže začať iba na základe oznámenia obete na mieste, kde bol trestný čin spáchaný, alebo na základe oznámenia štátu, na ktorého území bol trestný čin spáchaný“. Článok 10 ods. 1 písm. a) obsahuje povinnosť, aby členské štáty prijali opatrenia potrebné na určenie súdnej príslušnosti, ak je trestný čin spáchaný úplne alebo čiastočne na ich území. Toto ustanovenie transponovali všetky členské štáty, ale v prípade HR, CY, LV a SI nie je jasné, či je súdna príslušnosť stanovená aj v prípade, keď je trestný čin spáchaný čiastočne na ich území. V článku 10 ods. 1 písm. b) sa vyžaduje, aby členské štáty prijali opatrenia potrebné na určenie súdnej príslušnosti, ak je páchateľ ich štátnym príslušníkom. Všetky členské štáty prijali opatrenia na transponovanie tohto ustanovenia. V článku 10 ods. 2 písm. a) až c) sa stanovujú niektoré voliteľné jurisdikčné dôvody a väčšina členských štátov prijala aspoň jeden z nich. V prípade BG, DE a FR neboli zistené žiadne voliteľné jurisdikčné dôvody. Pokiaľ ide o článok 10 ods. 3 písm. a), väčšina členských štátov transponovala toto ustanovenie do vnútroštátnych právnych predpisov a nezaviedla túto požiadavku pri určovaní súdnej príslušnosti podľa článku 10 ods. 1. V prípade EE, NL, PT a RO [podľa článku 10 ods. 1 písm. b)] je však súdna príslušnosť určená len v prípade, keď je trestný čin považovaný za trestný na mieste, na ktorom je spáchaný. Pokiaľ ide o článok 10 ods. 3 písm. b), v ktorom sa stanovuje, že súdna príslušnosť založená na zásadách teritoriality a aktívnej právnej subjektivity nepodlieha požiadavke, že trestné stíhanie sa môže začať iba na základe oznámenia obete na mieste, na ktorom bol trestný čin spáchaný, alebo na základe oznámenia štátu, na ktorého území bol trestný čin spáchaný, žiadny členský štát túto požiadavku nezaviedol. Všetky členské štáty teda transponovali smernicu, pokiaľ ide o povinné jurisdikčné dôvody podľa článku 10 ods. 1. 2.2. Pomoc, podpora a ochranné opatrenia pre obete 2.2.1 Pomoc a podpora obetiam obchodovania s ľuďmi (článok 11) V článku 11 sa ustanovuje niekoľko povinností súvisiacich s pomocou a podporou obetiam obchodovania s ľuďmi vrátane opatrení týkajúcich sa identifikácie. Potrebné opatrenia vyžadované týmto článkom sú často zahrnuté nielen v legislatívnych aktoch, ale aj v národných akčných plánoch, stratégiách a programoch. Väčšina členských štátov transponovala jednotlivé ustanovenia článku, aj keď niektoré otázky týkajúce sa transpozície odsekov 2 a 7 si vyžadujú väčšiu pozornosť. Pokiaľ ide o článok 11 ods. 2, len polovica členských štátov jasne vyžaduje, že by sa pomoc a podpora mala poskytovať bezodkladne po tom, ako príslušné štáty získajú indíciu alebo majú opodstatnené dôvody domnievať sa, že osoba je obeťou obchodovania s ľuďmi (BG, EE, ES, FR, CY, IE, LT, LU, NL, RO, SK, FI a UK). Niektoré členské štáty transponovali článok 11 ods. 2 aj s odkazom na zoznam ukazovateľov umožňujúcich „odôvodnenú“ identifikáciu osoby ako obete (BG, LT, LU a RO). Kľúčovým aspektom smernice, ako sa stanovuje v článku 11 ods. 3, je požiadavka, aby členské štáty zabezpečili, aby pomoc a podpora obeti neboli podmienené jej ochotou spolupracovať na vyšetrovaní trestného činu, trestnom stíhaní alebo súdnom konaní. Členské štáty prijali opatrenia na transpozíciu tohto ustanovenia, ktoré je takmer doslovne zohľadnené v právnych predpisoch CY, MT a UK (Gibraltár, Škótsko a Severné Írsko). Informácie, ktoré sú k dispozícii v prípade BE, nie sú jednoznačné, pokiaľ ide o to, či sú bezpodmienečné ustanovenia o pomoci a podpore dostupné a či sa uplatňujú na všetky obete bez ohľadu na štátnu príslušnosť. Zdá sa, že ak na SK prítomnosť obete nie je nevyhnutná na účely trestného stíhania, môže byť vylúčená z programu pomoci. Vnútroštátne právo vo väčšine prípadov neobsahuje podmienku vyžadujúcu ochotu obete spolupracovať v trestnom vyšetrovaní [AT, BG, CZ, EL, FI, HR, HU, IT, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI a UK (Anglicko/Wales)]. V niektorých členských štátoch, napríklad EE, ES, FR, IE, CY, MT, RO a UK (Škótsko, Severné Írsko a Gibraltár), sa jasne stanovuje, že ochota spolupracovať nie je nevyhnutná na to, aby bola obetiam poskytnutá pomoc. Vo väčšine vnútroštátnych opatrení bola transpozícia ilustrovaná aj pravidlami transpozície smernice 2004/81/ES so zreteľom na obete, ktoré sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín. Členské štáty zaviedli mechanizmy rozmanitej povahy, ktorých cieľom je včasná identifikácia obetí a poskytnutie pomoci a podpory týmto obetiam, a to v spolupráci s príslušnými podpornými organizáciami podľa článku 11 ods. 4. Minimálne požiadavky článku 11 ods. 5 o opatreniach na pomoc a podporu obetiam sú zohľadnené rôznymi spôsobmi, napríklad vrátane ustanovenia smernice uvedeného doslovne vo vnútroštátnom práve [CY, MT, UK (Gibraltár)], alebo sú rozptýlené v ustanoveniach rôznych aktov (BE, BG, EL, ES, FR, HU, IT, LV, LT, NL, AT, PL, PT, RO, SI a SK), alebo prostredníctvom ustanovení, ktoré pokrývajú všetko a zabezpečujú inú formu pomoci (BG, ES,HR, RO). Národné prístupy sa líšia v zabezpečovaní toho, aby bola pomoc a podpora poskytovaná na konsenzuálnom a informovanom základe. Článok 11 ods. 6 o informáciách, ktoré sa poskytujú v rámci pomoci a ochrany, je zohľadnený vo vnútroštátnych právnych predpisoch väčšiny členských štátov (BG, CY, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, LT, LU, MT, AT, PL, PT, RO, SK, FI a UK). Na základe dostupných informácií sa tým nezaisťuje, že sa obetiam poskytujú informácie, ktoré sa vzťahujú na čas na premyslenie a zotavenie podľa smernice 2004/81/ES, ani na možnosť poskytnutia medzinárodnej ochrany a postavenie utečencov podľa smernice 2004/83/ES a smernice 2005/85/ES. Okrem CY, MT a UK (Gibraltáru), v ktorých je táto požiadavka takmer doslovne transponovaná, je najmä odvodená od súboru ustanovení o postupoch udeľovania povolení na pobyt štátnym príslušníkom tretích krajín. Najčastejšie sa vo vnútroštátnych opatreniach stanovuje povinnosť informovať cudzincov všeobecne, a nie obete obchodovania s ľuďmi osobitne. Na základe informácií predložených Komisii je ustanovenie o informáciách o čase na premyslenie a zotavenie jasne stanovené v EE, ES, FI, FR, IE, CY, LT, LU, MT, PT, SK a UK (Gibraltár).

Požiadavka smernice o informáciách o medzinárodnej ochrane a postavení utečenca je jasne stanovená v BG, EE, IT, CY, MT, PL, SK a UK (Gibraltár). BG a SK sa osobitne zaoberajú obeťami obchodovania s ľuďmi. Ustanovenie o informáciách o medzinárodnej ochrane v HU, IE, NL a SE, o čase na premyslenie a zotavenie v IT alebo o oboch typoch informácií v BE, LV a SI by mohlo byť potrebné hlbšie preskúmať. Členské štáty použili na transpozíciu článku 11 ods. 6 právne predpisy (EE, EL, FI, HU, IT, CY, LV, LT, LU, MT, NL, PL, PT, RO, SK a SE) alebo právne predpisy so sprievodnými právne nezáväznými opatreniami (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, AT, SI a UK). V niektorých členských štátoch sa okrem toho požiadavka smernice nachádza v aktoch osobitne zameraných na problematiku obchodovania s ľuďmi (CY), aktoch so všeobecným rozsahom pôsobnosti (EE, EL, HU, IT, AT, PL, PT, SE) alebo oboch typoch aktov (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, LV, LT, LU, MT NL, RO, SK, FI). Transpozícia ustanovenia uvedeného v článku 11 ods. 7, ktorým sa vyžaduje, aby členské štáty venovali pozornosť obetiam s osobitnými potrebami, ak tieto potreby súvisia najmä s tým, či sú tehotné, s ich zdravotným stavom, so zdravotným postihnutím, s duševnou alebo psychickou poruchou alebo so závažnou podobou psychického, fyzického alebo sexuálneho násilia, ktoré utrpeli, si vyžaduje hlbšie preskúmanie. Na základe dostupných informácií boli zistené odchýlky týkajúce sa transpozície tejto požiadavky. 2.2.2 Ochrana obetí obchodovania s ľuďmi počas vyšetrovania a trestného konania (článok 12) V článku 12 sa stanovuje niekoľko ochranných opatrení pre obete obchodovania s ľuďmi počas vyšetrovania a trestného konania. Aj keď článok transponovala väčšina štátov, niektoré otázky týkajúce sa transpozície, uvedené ďalej v odsekoch 2 a 4 tohto článku, si vyžadujú väčšiu pozornosť. Ustanovenia uvedené v článku 12 boli transponované najmä do vnútroštátnych právnych predpisov trestného práva procesného, zatiaľ čo niektoré členské štáty ich zahrnuli do osobitných aktov týkajúcich sa obchodovania s ľuďmi (EL, LU, CY, NL, RO, SK, FI a UK) alebo do aktov o ochrane obetí trestnej činnosti (CZ, ES a PT). Ako sa vyžaduje v článku 12 ods. 1, všetky členské štáty zabezpečujú, aby sa ochranné opatrenia stanovené v ich právnych predpisoch uplatňovali popri právach stanovených v rámcovom rozhodnutí 2001/220/SVV, v súčasnosti v smernici 2012/29/EÚ. Článok 12 ods. 2, ktorým sa od členských štátov vyžaduje, aby bol obetiam obchodovania s ľuďmi bezodkladne poskytnutý prístup k právnemu poradenstvu a k právnemu zastupovaniu, a to aj na účely uplatnenia nároku na náhradu škody a bezplatne, ak obeť nemá dostatočné finančné prostriedky, je premietnutý vo vnútroštátnych právnych predpisoch vo väčšine členských štátov (BG, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, CY, LV, LT, MT, AT, PT, SI, SK, FI, SE a UK). Väčšina členských štátov stanovuje možnosť bezplatnej právnej pomoci v prípadoch, keď osoba nemá dostatočné finančné prostriedky. EL, HR, LV a SE idú ešte ďalej, pretože táto pomoc je bezplatne poskytovaná bez ohľadu na finančné prostriedky obete. Pokiaľ ide o poskytnutie právneho zastupovania a právneho poradenstva „bezodkladne“, EE, ES, MT a UK (Gibraltár) túto podmienku zohľadňujú vo svojich príslušných zákonoch výslovným spôsobom. Okrem toho, pokiaľ ide o rozsah prístupu k právnemu zastupovaniu, informácie týkajúce sa IT a LU nie sú jednoznačné a môžu vyžadovať hlbšie preskúmanie. So zreteľom na článok 12 ods. 3 všetky členské štáty zabezpečujú, aby obete obchodovania s ľuďmi dostali náležitú ochranu na základe individuálneho posúdenia rizika, okrem iného aj prístupom k programom ochrany svedkov. V odseku 4 sa stanovuje niekoľko postupov a situácií, ktorým sa má predísť vo vyšetrovaní a v trestnom konaní, ako je zbytočné opakovanie výsluchov, vizuálny kontakt obetí so žalovanými, výpoveď na verejnom pojednávaní a zbytočné kladenie otázok týkajúcich sa súkromného života obete. Väčšina členských štátov prijala opatrenia na transpozíciu tohto ustanovenia, ale z dôvodu, že niektoré postupy nie sú výslovne zahrnuté vo vnútroštátnych právnych predpisoch, je možné, že bude potrebné, aby Komisia hlbšie preskúmala praktické vykonávanie tohto ustanovenia. 2.2.3 Všeobecné ustanovenia o pomoci, podpore a ochranných opatreniach pre detské obete obchodovania s ľuďmi (článok 13) V článku 13 sa stanovuje, že detským obetiam obchodovania s ľuďmi sa poskytuje osobitná pomoc, podpora a ochranné opatrenia, v ktorých je zohľadnený ich najlepší záujem. Väčšinu ustanovení väčšina členských štátov transponovala. Dôležitou zásadou stanovenou v smernici je prezumpcia detstva. Napriek tomu vzniká niekoľko otázok v prípade LT, IT, BE, CZ, FI, FR, HU, IE, LV, NL, AT, PL, RO, SE a SI so zreteľom na transpozíciu odseku 2, v ktorom sa stanovuje, že pomoc, podpora a ochranné opatrenia by mali byť poskytnuté aj tým obetiam, ktorých vek je neznámy, ale o ktorých možno predpokladať, že sú deťmi. 2.2.4 Pomoc a podpora detským obetiam (článok 14) V článku 14 sa vyžaduje, aby členské štáty prijali osobitné opatrenia na pomoc a podporu, ktoré sú prispôsobené deťom, ktoré sa stali obeťami obchodovania s ľuďmi. Väčšina členských štátov (BG, CZ, EE, ES, FR, CY, HU, LT, PT, RO, SK a UK) všeobecne odkazuje na poskytovanie opatrení na pomoc a podporu, ktoré pokrývajú poradenstvo, sociálnu podporu, ako aj prístup k službám zdravotnej starostlivosti a primeranej forme ubytovania. Iné (HR, IT, LU, AT a SI) odkazujú na osobitné opatrenia psychologickej a lekárskej pomoci, umiestnenie do systému sociálneho zabezpečenia (HR), poskytnutie dočasného povolenia na pobyt (SI) a zriadenie skupín na ochranu detí v nemocniciach (AT). Tieto opatrenia na pomoc a podporu by sa mali poskytovať detskej obeti po individuálnom posúdení. Opatrenia na pomoc a podporu, ktoré zaviedli niektoré členské štáty (BE, EL, LV a PL), sa vzťahujú na všetky obete. Je zložité posúdiť, či sa týmto prístupom dostatočne riešia osobitné potreby detských obetí vrátane prístupu detských obetí a detí obetí k vzdelávaniu, a Komisia bude túto problematiku podrobnejšie skúmať. V článku 14 ods. 1 sa stanovuje, že tieto opatrenia by mali pomáhať dieťaťu a podporovať ho „v krátkodobom a dlhodobom horizonte“: len FR výslovne uvádza časové obdobie trvania opatrení pomoci, pričom sa zdá, že ostatné členské štáty poskytujú tieto opatrenia na „primeraný čas“ bez stanovenia presného časového rámca. V článku 14 ods. 2 sa stanovuje, že má byť ustanovený poručník alebo zástupca detskej obete obchodovania s ľuďmi hneď po identifikácii dieťaťa ako takejto obete v prípade, ak nositelia rodičovskej zodpovednosti nemôžu v dôsledku konfliktu záujmov zaručiť najlepší záujem dieťaťa. Toto ustanovenie zohľadňujú všetky členské štáty: niekoľko členských štátov (CY, NL a UK) prijalo osobitné ustanovenia na tento účel, zatiaľ čo ostatné zabezpečujú ustanovenie prostredníctvom svojich všeobecných pravidiel. V článku 14 ods. 3 sa ustanovuje, že členské štáty by mali poskytovať pomoc a podporu, ak je to potrebné a možné, aj rodine detských obetí, ktorá žije na území členského štátu. Polovica členských štátov (BG, ES, CY, LT, LU, MT, PL, PT, SI, SK, FI, SE a UK) prijala osobitné opatrenia pre rodinu detskej obete. 2.2.5 Ochrana detských obetí obchodovania s ľuďmi počas vyšetrovania a trestného konania (článok 15) V článku 15 sa stanovuje povinnosť, aby členské štáty stanovili niekoľko ochranných opatrení pre deti, ktoré sú obeťami obchodovania s ľuďmi počas vyšetrovania a trestného konania. Zdá sa, že všetky vnútroštátne právne úpravy zahŕňajú ustanovenia zodpovedajúce článku 15 ods. 1 na zabezpečenie toho, aby na účely vyšetrovania a trestného konania bol vymenovaný zástupca pre dieťa, ktoré je obeťou obchodovania s ľuďmi, ak nositelia rodičovskej zodpovednosti nesmú zastupovať dieťa z dôvodu konfliktu záujmov. Na právo na právne poradenstvo a právne zastupovanie pre detskú obeť obchodovania s ľuďmi predpokladané v odseku 2 sa zvyčajne vzťahujú všeobecné pravidlá trestného a občianskeho práva vzťahujúceho sa na každého vrátane dospelých a detí.

Členské štáty zohľadňujú osobitné ochranné opatrenia uvedené v článku 15 ods. 3 písm. a) až f) najmä prostredníctvom všeobecných ustanovení trestného práva procesného alebo aktov na ochranu obetí trestnej činnosti všeobecne. Zdá sa preto, že aj keď existujú opatrenia a ustanovenia v trestnom práve procesnom o ochrane obetí trestnej činnosti, chýbajú osobitné opatrenia pre detské obete obchodovania s ľuďmi. Osobitné vnútroštátne opatrenia pre detské obete obchodovania s ľuďmi boli identifikované v EL, CY, LV, NL, MT, RO a UK. Toto ustanovenie by si mohlo vyžadovať hlbšie preskúmanie, pretože sa zdá, že niektoré členské štáty uplatňujú všetky ochranné opatrenia alebo niektoré z nich len na deti vo veku do 14 (DE, EE, IE, LV, AT, RO) alebo do 15 rokov (PL), zatiaľ čo v článku 2 ods. 6 smernice sa uvádza, že dieťa znamená každú osobu do veku 18 rokov. V súlade s článkom 15 ods. 4 väčšina členských štátov zabezpečuje, že zo všetkých vypočúvaní detskej obete alebo svedka v rámci vyšetrovania obchodovania s ľuďmi môže byť zhotovený videozáznam a že tieto videozáznamy z vypočúvania môžu byť použité ako dôkaz v súdnom konaní. Väčšina členských štátov zohľadňuje toto ustanovenie vo svojom trestnom práve procesnom. Uvedené prípady si vyžadujú pozornosť, ak sú ustanovenia obmedzené vekom maloletých osôb. Článok 15 ods. 5, v ktorom sa vyžaduje, aby členské štáty prijali potrebné opatrenia, ktorými sa zabezpečí, aby v súdnom konaní bolo možné nariadiť osobitné ochranné opatrenia, je zabezpečený najmä prostredníctvom všeobecných opatrení trestného práva procesného. Väčšina členských štátov zabezpečuje, že súdne pojednávanie s maloletou obeťou alebo so svedkom je neverejné, ale v niektorých členských štátoch podlieha osobitným podmienkam.Väčšina členských štátov všeobecne stanovuje, že detská obeť môže byť vypočutá v súdnej sieni bez toho, aby bola osobne prítomná, najmä s použitím vhodných komunikačných technológií, ale v niektorých členských štátoch je táto možnosť spojená s vekom maloletej osoby. 2.2.6 Pomoc, podpora a ochrana určené detským obetiam obchodovania s ľuďmi bez sprievodu (článok 16) Článok 16 sa týka detských obetí obchodovania bez sprievodu a od členských štátov sa v ňom vyžaduje, aby im poskytli pomoc, podporu a ochranné opatrenia, ktoré spĺňajú ich osobitné potreby. V týchto opatreniach by mal byť nielen zohľadnený najlepší záujem detí bez sprievodu, ale mali by im poskytovať trvalé riešenie. Osobitné opatrenia v súvislosti so zdravotnou a s psychologickou starostlivosťou, ako aj zastupovanie a ubytovanie maloletých obetí bez sprievodu existuje v niektorých členských štátoch (HU, IE, CY, AT, SK a FI), zatiaľ čo v iných (BG, EE, HR, LV, PT, SI, UK) sa zdá, že na detské obete bez sprievodu sa vzťahujú všeobecné pravidláObmedzený počet opatrení, okrem všeobecných pravidiel vzťahujúcich sa na všetky deti, prispôsobený osobitne pre detské obete bez sprievodu,. Väčšina členských štátov zabezpečuje, že sa detským obetiam bez sprievodu poskytujú osobitné opatrenia pomoci a podpory – ako je zdravotná a psychologická podpora a prístup ku vhodnému ubytovaniu – v súlade s ich najlepším záujmom. Väčšina z nich zabezpečuje aj opatrenia, ktorých cieľom je úsilie o dlhodobú stabilitu a trvalé riešenie pre každú jednotlivú detskú obeť. Niektoré požiadavky by si mohli vyžadovať dôkladnejšie preskúmanie, pokiaľ ide o EL, LV a SE. Podľa článku 16 ods. 3 a 4 členské štáty zabezpečia, aby sa detským obetiam obchodovania bez sprievodu ustanovil opatrovník a zástupca vo vyšetrovaní a v trestnom konaní. Táto povinnosť je premietnutá vo vnútroštátnych právnych predpisoch všetkých členských štátov. 2.2.7 Odškodnenie obetí (článok 17) V článku 17 sa od členských štátov vyžaduje zabezpečenie toho, aby obete obchodovania s ľuďmi mali prístup k existujúcim systémom odškodnenia obetí úmyselne spáchaných násilných trestných činov. Všetky členské štáty poskytujú možnosť tohto odškodnenia, ktoré je k dispozícii pre všetky obete bez ohľadu na štátnu príslušnosť. Zdá sa, že v SI sa odškodnenie poskytuje obetiam, ktoré sú občania Slovinska alebo EÚ. Typ poskytovaného odškodnenia a konanie o udelení odškodnenia sa medzi členskými štátmi líši, pričom všeobecne zahŕňa platbu za zdravotnú a psychologickú liečbu, stratu príjmov, súdne poplatky a výdavky na pohreb. Niektoré členské štáty (AT, SK, FI a UK) odškodňujú aj za nemajetkovú ujmu, ako je psychické a psychologické utrpenie. Pokiaľ ide o postupy na získanie odškodnenia, mnohé členské štáty (BG, CZ, ES, IE, LT, MT, NL, PT a SE) stanovujú duálny systém, v ktorom si môže obeť uplatniť nárok na náhradu škody proti páchateľovi v rámci trestného konania. Ak nie je obeť prostredníctvom tohto konania odškodnená v celom rozsahu, existuje ešte možnosť získať odškodnenie od štátu. Iné členské štáty (EE, EL, HU, LV, PL, RO, SK a UK) majú osobitné ustanovenia, ktorými sa riadi odškodňovanie obetí trestnej činnosti (vrátane násilnej trestnej činnosti) alebo odškodňovanie za ujmy, ku ktorým došlo prostredníctvom tejto trestnej činnosti. V BE, FR a HR bol zriadený osobitný fond pre obete násilnej trestnej činnosti, z ktorého obete dostávajú odškodnenie od štátu. 2.3 Prevencia (článok 18) V článku 18 sa stanovuje povinnosť, aby členské štáty prijali opatrenia odrádzajúce od dopytu a znižujúce dopyt, ktorý stimuluje všetky formy vykorisťovania súvisiaceho s obchodovaním s ľuďmi. Potrebné opatrenia vyžadované týmto článkom často nie sú zahrnuté v legislatívnych aktoch, ale v národných akčných plánoch, stratégiách a programoch. V odseku 1 sa stanovuje, že členské štáty musia prijať vhodné opatrenia, ako sú vzdelávanie a odborná príprava, zatiaľ čo odsek 2 sa týka najmä informovanosti a osvety. Väčšina členských štátov (BE, EE, EL, ES, FR, HR, HU, IE, CY, LT, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE a UK) prijala akčné plány, ktoré zahŕňajú opatrenia v oblasti všeobecnej odbornej prípravy a vzdelávania spolu s osobitnými projektmi zameranými na osvetu. Podľa odseku 3 sú členské štáty povinné podporovať pravidelnú odbornú prípravu úradníkov, ktorí môžu prichádzať do styku s obeťami alebo s potenciálnymi obeťami obchodovania s ľuďmi. Všetky členské štáty prijali opatrenia na zabezpečenie toho, aby boli ich úradníci vyškolení. Väčšina členských štátov všeobecne uvádza úradníkov, ktorí môžu prichádzať do styku s obeťami obchodovania s ľuďmi, zatiaľ čo niektoré ostatné výslovne odkazujú na odbornú prípravu imigračných úradníkov (BE, FR a LU), sudcov (AT, BE, BG, CZ, HU, LT, MT, PL, PT, SE a SI), prokurátorov (BG, CZ, EE, ES, HU, IT, LT, MT, NL, AT, PL, SI a SE), orgánov presadzovania práva (EE, NL a PL), justičnej polície (ES), zamestnancov rôznych ministerstiev (BE, CY, ES, MT a SI), zástupcov médií (BG), inšpektorov práce (CZ, FR a SI), armádnych dôstojníkov zúčastňujúcich sa na zahraničných misiách (CZ), zdravotníckych pracovníkov (FR, PT a SK), pracovníkov hraničnej kontroly (HU, LT a PT), ako aj sociálnych pracovníkov a pracovníkov asistenčných služieb (BG, HU, IT, LT, LU, MT, PT, SI a SK). Podrobnejšie posúdenie opatrení, ktoré prijali alebo zvažovali členské štáty v súvislosti s článkom 18 ods. 4 smernice s cieľom zaradiť medzi trestné činy využívanie služieb, ktoré tvoria predmet vykorisťovania obetí obchodovania s ľuďmi, ak sa tieto služby využívajú s vedomím, že daná osoba je obeťou trestného činu, je predložené v samostatnej správe. 2.4 Národní spravodajcovia alebo obdobné mechanizmy a koordinácia stratégie Únie proti obchodovaniu s ľuďmi (článok 19 a 20)