SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE A EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU o uplatňovaní smernice 2003/8/ES o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci pri takýchto sporoch /* COM/2012/071 final */





SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE A EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU o uplatňovaní smernice 2003/8/ES o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci pri takýchto sporoch 1. Úvod V skutočnom európskom priestore spravodlivosti by jednotlivcov ani podniky nemala odrádzať od výkonu ich práv zložitosť právnych a administratívnych systémov. Všetci občania by mali mať k súdom a orgánom ktoréhokoľvek členského štátu rovnako jednoduchý prístup ako vo svojej krajine. V občianskych a obchodných veciach by prístupu k spravodlivosti nemali brániť náklady spojené s cezhraničnou povahou sporu. Už v roku 1999 vyzvala Európska rada Radu a Komisiu[1], aby ustanovili minimálne normy zabezpečujúce v celej Únii primeranú úroveň právnej pomoci v cezhraničných občianskych sporoch. Na základe návrhu Komisie z 18. januára 2002[2] prijala Rada 27. januára 2003 smernicu 2003/8/ES[3] (ďalej len „smernica“) o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci pri takýchto sporoch[4]. Táto smernica sa začala uplatňovať 30. novembra 2004[5]. Štokholmský program[6] obsahoval výzvu na hodnotenie účinnosti právnych nástrojov prijatých na úrovni Únie. Po piatich rokoch uplatňovania smernice sa Komisia rozhodla vykonať jej hodnotenie[7]. V roku 2010 Komisia iniciovala štúdiu[8] s cieľom získať informácie potrebné na podrobné posúdenie transpozície a uplatňovania smernice. Táto štúdia zahŕňa právnu analýzu a empirickú časť založenú na prieskume uskutočnenom medzi rôznymi skupinami zainteresovaných strán zo všetkých členských štátov[9]. Uplatňovanie smernice bolo okrem toho prediskutované s Európskou súdnou sieťou pre občianske a obchodné veci na jej zasadnutiach v rokoch 2006 a 2010. Komisia do svojho posúdenia zapracovala aj informácie z listov, sťažností a petícií týkajúcich sa tejto smernice. V tejto správe Komisia predkladá posúdenie uplatňovania smernice za obdobie od 30. apríla 2004 do 31. decembra 2010[10]. Aj keď sa smernica používa v súvislosti s viacerými európskymi konaniami, ako je európske konanie vo veciach s nízkou hodnotou sporu[11], a podporuje ich uplatňovanie, v dôsledku krátkeho času medzi začiatkom uplatňovania smernice a zberom údajov táto správa nezahŕňa špecifické informácie o používaní smernice v kontexte európskych konaní. 2. Hlavné prvky smernice Článok 1 smernice stanovuje, že jej účelom je zlepšiť prístup k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel vzťahujúcich sa na právnu pomoc v takýchto sporoch. Táto smernica sa snaží podporiť uplatňovanie právnej pomoci v cezhraničných sporoch v občianskych a obchodných veciach pre osoby, ktoré nemajú dostatok finančných prostriedkov, ak je pomoc potrebná na zabezpečenie efektívneho prístupu k spravodlivosti. Ako sa uvádza v odôvodnení 5 smernice, prístup k spravodlivosti je všeobecne uznávaným právom zakotveným aj v článku 47 Charty základných práv Európskej únie[12]. Smernica stanovuje, že každý občan, ktorý je stranou v občianskom alebo obchodnom spore v inom členskom štáte, ako je členský štát jeho obvyklého pobytu, má právo na právnu pomoc za rovnakých podmienok ako občan tohto štátu. „Právna pomoc“ v zmysle článku 3 smernice zahŕňa tieto služby: · poradenstvo pred súdnym procesom, · právnu pomoc, · zastupovanie na súde, · oslobodenie od nákladov konania alebo pomoc pri tom, ako aj od nákladov súvisiacich s cezhraničným charakterom sporu, a · oslobodenie od poplatkov osobám splnomocneným súdom na výkon úkonov počas konania. Smernica ďalej upravuje tieto otázky: · povinnosť poskytnúť právnu pomoc osobám, ktoré nie sú schopné čiastočne alebo úplne uhradiť náklady konania (článok 5), · možnosť, aby príslušné orgány členských štátov zamietli žiadosti o právnu pomoc, pokiaľ ide o žaloby, ktoré sa ukážu byť zjavne neopodstatnenými (článok 6), · kategórie nákladov, ktoré by mali byť zahrnuté do právnej pomoci, napr. tlmočenie, preklad dokumentov, ktoré požaduje súd alebo príslušný orgán, alebo cestovné výdavky (článok 7), · kategórie nákladov, ktoré by mal hradiť členský štát bydliska alebo obvyklého pobytu (článok 8), · zásadu trvania právnej pomoci (článok 9), · zásadu uplatňovania právnej pomoci na mimosúdne konania (článok 10), · zásadu uplatňovania právnej pomoci na vymáhanie verejnoprávnych listín (článok 11), · určenie a splnomocnenie vnútroštátnych orgánov členských štátov, ktoré sú oprávnené poskytnúť alebo odmietnuť právnu pomoc (článok 12 v spojení s článkom 14) a · postup podávania žiadostí (článok 13 v spojení s článkom 15). Článok 21 ods. 1 smernice vyžaduje, aby členské štáty uviedli „do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 30. novembra 2004, a výnimkou článku 3 ods. 2, pri ktorom sa transpozícia tejto smernice do vnútroštátneho práva uskutoční najneskôr do 30. mája 2006“. 3. Transpozícia smernice a jej uplatňovanie 3.1. Všeobecné informácie Pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice bolo poskytovanie právnej pomoci v cezhraničných občianskych veciach zaručené len v niektorých členských štátoch, a to na základe medzinárodných dohôd alebo vnútroštátnych právnych predpisov. Existovali dve kategórie dohôd: dvojstranné a viacstranné[13], obe však mali len obmedzený rozsah pôsobnosti. Prijatie smernice a jej transpozícia do vnútroštátnych právnych predpisov vo všeobecnosti prispeli k vyjasneniu a zjednoteniu postupov v tejto oblasti. Do konca vykazovaného obdobia boli na základe smernice zavedené vo všetkých členských štátoch[14] systémy cezhraničnej právnej pomoci v občianskych veciach, ktoré môžu efektívne využívať osoby s bydliskom v inom členskom štáte. Vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa táto smernica transponovala, sú zahrnuté do pracovného dokumentu útvarov Komisie[15] priloženého k tejto správe. Aj keď sa výklad jednotlivých ustanovení smernice môže v členských štátoch líšiť, v súvislosti s jej transpozíciou sa nevyskytli takmer žiadne súdne spory alebo sťažnosti. Jediný rozsudok Súdneho dvora týkajúci sa smernice bol vydaný 22. decembra 2010[16]. 3.2. Podmienky poskytnutia právnej pomoci 3.2.1. Všeobecne uznávaná zásada právnej pomoci osobám, ktoré nemajú dostatok finančných prostriedkov Ustanovenia článku 5 ods. 1, podľa ktorého sa právna pomoc musí poskytnúť osobám, ktoré nie sú schopné uhradiť náklady konania uvedené v smernici, boli transponované vo všetkých členských štátoch. To platí aj pre článok 5 ods. 2, v ktorom sa stanovuje, že finančná situácia takýchto osôb sa musí posúdiť na základe objektívnych kritérií. V smernici sa ďalej uznáva, že v členských štátoch môžu existovať výrazné rozdiely v životnej úrovni, a preto sa v nej stanovuje, že určené hranice možno opomenúť, ak žiadateľ o právnu pomoc dokáže, že v dotknutých členských štátoch tento rozdiel existuje. Toto ustanovenie bolo transponované vo všetkých členských štátoch s výnimkou jedného[17]. 3.2.2. Transpozícia „dôležitosti“ sporu pre žiadateľa Smernica umožňuje členským štátom zvoliť si systém, v ktorom je možné zamietnuť žiadosti o právnu pomoc v prípade žalôb, ktoré sa ukážu byť zjavne neopodstatnenými[18]. Táto možnosť existuje v mnohých vnútroštátnych právnych systémoch a zvolila si ju väčšina členských štátov, ktoré sa tak môžu brániť proti bezdôvodným žiadostiam. Článok 6 ods. 3 však stanovuje, že pri prijímaní rozhodnutia o skutkovej podstate žiadosti musia členské štáty posúdiť „dôležitosť konkrétneho prípadu pre žiadateľa“. Zdá sa, že pojem „dôležitosť konkrétneho prípadu pre žiadateľa“ vedie v členských štátoch k rôznym výkladom. Je skutočne ťažké určiť, či tento pojem „dôležitosti“ má finančné konotácie alebo by sa mal chápať z morálnej perspektívy, prípadne či sa vzťahuje na iné kritériá, ako tomu môže byť napr. v prípade žiadosti súvisiacej s ľudskými právami a základnými slobodami. 4. Konania súvisiace so smernicou 4.1. Súdne spory Uplatňovanie zásady poskytovania právnej pomoci v občianskych veciach prináša členským štátom pri súdnych sporoch veľmi málo ťažkostí. Situácia je však odlišná pri mimosúdnych konaniach a pri výkone súdnych rozhodnutí a verejných listín. 4.2. Mimosúdne konania Pokiaľ ide o mimosúdne konania, v článku 10 smernice sa uvádza, že právna pomoc musí pokrývať náklady na tieto konania, ak ich použitie požaduje zákon alebo ak súd nariadi stranám v spore, aby ich použili. Koncept mimosúdnych konaní je v jednotlivých členských štátoch rôzny a výklad článku 10 môže niekedy spôsobovať problémy a viesť k nejednotnému uplatňovaniu. V niektorých členských štátoch určité mimosúdne konania, ktoré boli nariadené súdom[19] alebo ktoré požaduje zákon[20], nie sú oprávnené na poskytovanie právnej pomoci. 4.3. Výkon súdnych rozhodnutí a verejných listín Výkon súdnych rozhodnutí a verejných listín upravujú články 9 a 11 smernice. Článok 9 ods. 2 stanovuje, že príjemcovi právnej pomoci v členskom štáte, v ktorom súd koná vo veci, sa musí poskytnúť právna pomoc ustanovená právom členského štátu, v ktorom sa požaduje uznanie alebo výkon rozhodnutia. Hoci výklad toho, či má byť právna pomoc poskytnutá automaticky alebo či jej príjemca musí podať žiadosť v členskom štáte výkonu rozhodnutia, nie je v členských štátoch jednotný, je potrebné zdôrazniť, že väčšina členských štátov toto ustanovenie transponovala dobre[21]. Článok 11 stanovuje, že právna pomoc sa poskytne aj na výkon verejnoprávnych listín v inom členskom štáte. Aj keď väčšina členských štátov toto ustanovenie transponovala[22], objavili sa dve otázky, ktoré v praxi spôsobujú pochybnosti: po prvé, v niektorých členských štátoch pojem „verejná listina“ neexistuje a po druhé, v článku 11 sa neuvádza, ktorý členský štát má niesť príslušné náklady, hoci je logické, že sa analogicky uplatnia články 7 a 8 upravujúce rozdelenie nákladov medzi členský štát, v ktorom súd koná vo veci, a členský štát obvyklého pobytu žiadateľa o právnu pomoc. 5. Náklady zahrnuté do právnej pomoci podľa smernice V smernici sa uvádzajú rôzne náklady, ktoré musia členské štáty hradiť v súvislosti s poskytovaním právnej pomoci v cezhraničných občianskych a obchodných veciach. 5.1. Náklady na právnu pomoc, právne zastúpenie, tlmočenie a preklad Zásada poskytovania právnej pomoci v súdnych konaniach je v rámci vnútroštátnych režimov právnej pomoci veľmi rozšírená. V dôsledku toho sa ustanovenia smernice, podľa ktorých právna pomoc musí zahŕňať hradenie nákladov na pomoc právneho zástupcu alebo na zastupovanie právnym zástupcom a náklady na tlmočenie a preklad, transponovali v všetkých členských štátoch[23]. 5.2. Cestovné výdavky V článku 7 písm. c) smernice sa uvádza, že právna pomoc musí pokrývať cestovné výdavky, keď sa fyzická prítomnosť príjemcu vyžaduje zo zákona alebo ju požaduje súd členského štátu, v ktorom konanie prebieha. Toto ustanovenie bolo transponované vo väčšine členských štátov[24]. Komisia zdôrazňuje, že požiadavka na hradenie týchto výdavkov je jedným zo základných prvkov smernice, vzhľadom na to, že cestovné výdavky pri cezhraničných sporoch nevyhnutne vznikajú. Smernica okrem toho limituje finančný dosah na členské štáty, pretože túto povinnosť obmedzuje len na tie konania, kde sa vyžaduje fyzická prítomnosť zúčastnených osôb. 5.3. Pomoc miestneho právneho zástupcu pred doručením žiadosti o právnu pomoc v členskom štáte, v ktorom súd koná vo veci V článku 8 sa uvádza, že členský štát obvyklého pobytu musí hradiť náklady súvisiace s pomocou miestneho právneho zástupcu žiadateľa až do doručenia žiadosti v členskom štáte, v ktorom súd koná vo veci. Jednotné vykonávanie tohto ustanovenia spôsobuje určité problémy. Na jednej strane je povinnosťou súdu členského štátu obvyklého pobytu prideliť právneho zástupcu. Na strane druhej majú byť na základe článku 8 hradené iba niektoré náklady, t. j. náklady na pomoc miestneho právneho zástupcu a na preklad dokumentov, podľa smernice sa však nehradia cestovné výdavky na vypočutie pred príslušným súdom vo veci toho, či sa má právna pomoc poskytnúť. Okrem toho nie je jasné, či je možné posúdiť tento nárok ešte pred pridelením miestneho právneho zástupcu a či musí v takom prípade žiadateľ spĺňať podmienky na poskytnutie právnej pomoci v členskom štáte bydliska[25]. 6. Poznámky k praktickému uplatňovaniu smernice 6.1. Všeobecné poznámky V období 2004 – 2009 sa počet osôb, ktoré využili cezhraničnú právnu pomoc, zvýšil len v obmedzenej miere. Z prieskumu Eurobarometer č. 351[26] vyplýva, že o cezhraničnej právnej pomoci v občianskych a obchodných veciach je informovaných 12 % respondentov v EÚ[27]. Dôvodom tejto situácie môže byť nedostatok informácií o tomto nástroji aj medzi odborníkmi v oblasti práva. Nízky počet žiadostí možno okrem toho vysvetliť rozsahom pôsobnosti smernice a jej obmedzením na občianske a obchodné veci[28]. Podľa dostupných údajov dosiahol celkový počet žiadostí o cezhraničnú právnu pomoc spracovaných jednotlivými členskými štátmi iba v dvoch prípadoch počet 100[29]. Legenda: Priemerný počet žiadostí v členských štátoch v rokoch 2005 – 2009, pričom R znamená počet prijatých žiadostí v členskom štáte a T znamená počet žiadostí postúpených inému členskému štátu[30]. 6.2. Rozsah uplatňovania Aj keď je zásada poskytovania cezhraničnej právnej pomoci dobre zavedená vo všetkých členských štátoch, v praxi sa objavili určité komplikácie. Boli zaznamenané rozdiely vo výklade vymedzenia rozsahu pôsobnosti smernice, t. j. občianskych a obchodných vecí. Okrem toho sa zistilo, že vymedzenie cezhraničného sporu[31] nepokrýva viaceré situácie, ktoré zjavne obsahujú cezhraničné aspekty[32]. 6.3. Pridelenie odborníkov v právnej oblasti Postup pridelenia právnikov, ktorí majú poskytovať právnu pomoc, sa v jednotlivých členských štátoch líši. Žiadatelia sa v niektorých prípadoch stretli s ťažkosťami pri pridelení právneho poradcu, ktorý by rozumel nielen ich jazyku, ale aj poznal právny systém krajiny príjemcu právnej pomoci. 6.4. Podmienky poskytnutia právnej pomoci V smernici sa vzali do úvahy rozdiely medzi životnými nákladmi v členských štátoch[33], ale neuvádzajú sa v nej žiadne objektívne kritériá, ktoré by špecifikovali spôsob, ako sa tieto rozdiely majú zohľadniť. Pre štát poskytujúci právnu pomoc môže okrem toho predstavovať problém posúdenie dokumentov, ktoré ako doklad o svojej finančnej situácii predložil žiadateľ s bydliskom v inom členskom štáte. 6.5. Náklady hradené podľa smernice Pokiaľ ide o otázku, či sa majú náklady na právne zastupovanie alebo právne poradenstvo hradiť v rámci právnej pomoci, je zrejmé, že sa spôsob výberu a pridelenia právneho poradcu v členských štátoch výrazne odlišuje. Právni odborníci v mnohých členských štátoch poukazujú na dlhé platobné lehoty a veľmi nízke honoráre. Táto situácia sa však netýka len smernice a vzťahuje sa takisto aj na vnútroštátny systém právnej pomoci pri vnútroštátnych veciach. 7. Informačné povinnosti členských štátov Článok 18 smernice stanovuje, že príslušné vnútroštátne orgány spolupracujú pri poskytovaní informácií pre verejnosť a odborné kruhy o rôznych systémoch právnej pomoci, najmä prostredníctvom Európskej súdnej siete pre občianske a odborné veci[34]. Komisia zistila, že občania, odborníci v právnej oblasti ani vnútroštátne právne poradne nemajú o ustanoveniach smernice dostatočné znalosti, o čom svedčí aj tento prieskum: Občania domáhajúci sa spravodlivosti: iba 15 % občanov vie o tejto smernici. Advokáti sú lepšie informovaní o práve na cezhraničnú právnu pomoc v občianskych a obchodných veciach a sú za rozšírenie tejto pomoci aj na vzťahy s tretími krajinami: 30 % advokátov je informovaných o prínosoch tejto smernice. Súdni úradníci, ktorí sa na prieskume zúčastnili, sa vyznačujú tým, že žiadny z nich túto smernicu nevyužil. Komisia preto dospela k záveru, že členské štáty musia vynaložiť väčšie úsilie pri plnení ustanovení článku 18, t. j. pri poskytovaní informácií pre verejnosť a odborné kruhy o rôznych systémoch právnej pomoci v občianskych a obchodných veciach, tak ako to vyžaduje smernica. 8. Príspevok Komisie k vykonávaniu smernice Aj keď hlavnú zodpovednosť za správnu transpozíciu a uplatňovanie smernice naďalej nesú členské štáty, Komisia prispela k jej vykonávaniu vo vykazovanom období takto: V súlade s článkom 17 smernice Komisia zriadila výbor a v rokoch 2004 a 2005 prijala dve rozhodnutia požadované v článku 16, a to rozhodnutie, ktorým sa stanovuje forma žiadostí o právnu pomoc a rozhodnutie, ktorým sa ustanovuje formulár na postúpenie žiadostí o poskytovanie právnej pomoci[35]. Formuláre ustanovené v rozhodnutiach sú od roku 2006 dostupné v elektronickej forme na internetovej stránke Európskeho justičného atlasu pre občianske veci[36] a čoskoro budú k dispozícii v interaktívnej forme aj na stránke Európskeho portálu elektronickej justície[37]. V uvedenom atlase sú už uverejnené informácie o príslušných orgánoch podľa článku 14. Informácie o právnej pomoci v občianskych veciach v EÚ sú okrem toho od roku 2007 k dispozícii aj na internetovej stránke Európskej justičnej siete pre občianske a obchodné veci. Počas vykazovaného obdobia Komisia zorganizovala dve zasadnutia Európskej justičnej siete pre občianske a obchodné veci týkajúce sa vykonávania smernice. Dvakrát uskutočnila aj prieskum Eurobarometer s cieľom zistiť úroveň informovanosti o pravidlách poskytovania právnej pomoci. V roku 2010 Komisia takisto dokončila overenie úplného súladu vnútroštátnych transpozičných opatrení vo všetkých členských štátoch. 9. Vzťahy medzi členskými štátmi Európskej únie a tretími krajinami v oblasti právnej pomoci v občianskych veciach Vzťahy medzi členskými štátmi a tretími krajinami v oblasti právnej pomoci sú založené na medzinárodných dohovoroch a vnútroštátnom práve a v jednotlivých členských štátoch sa odlišujú. Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd[38] nestanovuje osobitné pravidlá, pokiaľ ide o občiansku právnu pomoc a Európska dohoda o zasielaní žiadostí o právnu pomoc[39] z roku 1977 sa týka iba postupov súvisiacich s cezhraničnou právnou pomocou. Haagsky dohovor o uľahčení prístupu k justičným orgánom v cudzine[40] z roku 1980 sa týka iba niektorých členských štátov[41] a tretích krajín[42]. Podľa článku 20 má smernica prednosť pred Európskou dohodou a Haagskym dohovorom o uľahčení prístupu k justičným orgánom v cudzine, pokiaľ ide o veci riešené medzi členskými štátmi. Pristúpenie Európskej únie k Haagskemu dohovoru[43] by umožnilo jednotné uplatňovanie tohto dohovoru v celej Únii a mohlo by byť stimulom pre pristúpenie ďalších štátov. Prispelo by takisto k plneniu politického záväzku podporovať haagske nástroje, ktorý EÚ prijala v roku 2007, keď sa stala členom Haagskej konferencie medzinárodného práva súkromného. To môže byť dôležité, keďže z prieskumu vyplýva, že viac ako tri štvrtiny respondentov sú za rozšírenie právnej pomoci v občianskych veciach za hranice EÚ. 10. Podnety na možné zlepšenia smernice Na základe posúdenia uplatňovania smernice členskými štátmi a ťažkostí súvisiacich s jej uplatňovaním možno uviesť niektoré podnety na prípadné budúce zlepšenia. 10.1.1. Ekonomické kritériá na poskytnutie právnej pomoci Zdá sa, že je potrebné lepšie vysvetliť otázku ekonomických kritérií na poskytnutie právnej pomoci. Je to dôležité, pretože sa vyskytli prípady, keď žiadateľovi súd v členskom štáte jeho bydliska potvrdí, že podľa vnútroštátnych pravidiel má na právnu pomoc nárok, avšak príslušný súd mu túto pomoc neposkytne. V tejto súvislosti prichádzajú do úvahy dve riešenia: s prihliadnutím na rozdiel v životných nákladoch medzi členskými štátmi by sa oprávnenosť a výška právnej pomoci mohli vypočítať buď na základe spoločných objektívnych kritérií alebo na základe kritéria používaného v mieste obvyklého pobytu osoby žiadajúcej o právnu pomoc; alebo harmonizácia ekonomickej úrovne alebo vzájomné uznávanie stanovených prahov. 10.1.2. Náklady, ktoré v súčasnosti nie sú hradené K zaujímavej situácii, ktorú smernica neupravuje, dochádza v prípade, že majú vzniknúť cestovné náklady na vypočutie sudcom, ktorý má rozhodnúť o tom, či sa právna poskytne alebo nie. Ak by žiadateľ nemal dostatočné finančné prostriedky na uhradenie týchto nákladov, môže byť príslušným súdom zbavený možnosti získať právnu pomoc. K tejto situácii môže dôjsť najmä vtedy, ak žiadateľ býva v členskom štáte s omnoho vyššími životnými nákladmi, než aké má členský štát príslušného súdu. Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že aj keď takáto situácia vskutku presahuje rámec pôsobnosti smernice, existujú prípady, keď súd v krajine bydliska žiadateľa potvrdí žiadateľov nárok na právnu pomoc v jeho jurisdikcii, ale žiadateľ si musí hradiť cestovné náklady na vypočutie pred súdom. Pokiaľ by žiadateľ nemal finančné prostriedky na úhradu tejto cesty, právna pomoc by sa mu prakticky neposkytla[44]. 10.1.3. Uľahčenie kontaktov medzi odborníkmi v právnej oblasti a príjemcami pomoci Druhým podnetom na zváženie by mohlo byť uľahčenie kontaktov medzi právnymi odborníkmi a príjemcami právnej pomoci v inom členskom štáte, a to napr. prostredníctvom týchto opatrení: určenie právneho odborníka, ktorý ovláda jazyk prijímateľa, pomoc prekladateľa, alebo dokonca určenie druhého právneho odborníka z krajiny príjemcu právnej pomoci, ktorý by plnil úlohu sprostredkovateľa, napr. viedol korešpondenciu s právnym odborníkom z druhého členského štátu. 10.1.4. Jasné určenie príslušného orgánu S cieľom uľahčiť vykonávanie smernice by bolo zrejme vhodné určiť v každom členskom štáte jediný prijímajúci a postupujúci orgán. To je obzvlášť dôležité v situácii, keď sa žiadosť o právnu pomoc predkladá priamo príslušnému orgánu členského štátu, v ktorom súd koná vo veci, alebo v ktorom sa požaduje výkon rozhodnutia. Keďže smernica neupravuje otázku, čo sa stane v prípade predloženia žiadosti nesprávnemu prijímajúcemu orgánu, takáto situácia môže viesť k nezrovnalostiam. 10.1.5. Preskúmanie jednej žiadosti dvoma orgánmi, ktoré eventuálne dospejú k rôznym záverom V článku 13 smernice sa predpokladajú dva spôsoby predloženia žiadosti o právnu pomoc: buď príslušnému orgánu členského štátu, v ktorom má žiadateľ bydlisko, alebo príslušnému orgánu, v ktorom súd koná vo veci[45]. V smernici sa okrem toho uvádza možnosť odmietnuť postúpenie žiadosti, ak je zjavne neopodstatnená alebo mimo rozsah pôsobnosti smernice. Takáto situácia môže v niektorých prípadoch spôsobiť zmätok, pretože prijímajúci orgán môže žiadosť odmietnuť, aj keď ju postupujúci orgán považuje za opodstatnenú. Môže takisto dôjsť k tomu, že žiadateľ zašle žiadosť odmietnutú postupujúcim orgánom priamo prijímajúcemu orgánu, čo by spôsobilo zbytočnú záťaž, keďže tá istá žiadosť by sa musela posúdiť dvakrát, pričom by s najväčšou pravdepodobnosťou viedla k rovnakému negatívnemu výsledku. 11. Závery Všetky členské štáty, ktoré sú smernicou viazané, transponovali do svojich právnych predpisov právo na poskytnutie právnej pomoci pri cezhraničných občianskych a obchodných sporoch, hoci možno konštatovať, že nie všetky spôsoby jej uplatňovania sa plne implementovali. Tieto ťažkosti spôsobuje najmä to, že ustanovenia smernice sa niekedy líšia od vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa právnej pomoci a k jednotnému uplatňovaniu nemohla prispieť ani judikatúra Súdneho dvora, ktorá v tejto oblasti zatiaľ chýba. Je však potrebné zdôrazniť, že Súdny dvor sa zatiaľ zaoberal iba jedným prípadom cezhraničnej pomoci, čo môže dokazovať, že uplatňovanie smernice v praxi je uspokojivé. Komisia sa domnieva, že vykonávanie smernice možno zlepšiť v prvom rade na základe existujúcich ustanovení. Pre členské štáty môže hlavné zlepšenie spočívať v účinnej a aktívnej propagácii smernice prostredníctvom informovania verejnosti a odborných kruhov o rôznych systémoch právnej pomoci, ktoré táto smernica umožňuje. Komisia okrem toho zintenzívni svoje úsilie o zvýšenie informovanosti o ustanoveniach smernice. Uskutoční takisto analýzu zistení vyplývajúcich z overenia súladu a vykoná príslušné nadväzujúce opatrenia. Pri zvažovaní prípadných opatrení Komisia okrem uvedených podnetov zohľadní aj reakcie na túto správu. Pokiaľ ide o politiku právnej pomoci vo vzťahu k tretím krajinám, Komisia zváži pristúpenie Európskej únie k Haagskemu dohovoru o uľahčení prístupu k justičným orgánom v cudzine, najmä vzhľadom na to, že Európska únia je členom Haagskej konferencie[46]. Tento krok by mohol byť žiaduci, pretože by umožnil jednotné uplatňovanie tohto dohovoru v celej Únii a mohol byť motivovať ďalšie štáty k pristúpeniu. [1] Závery predsedníctva zo zasadnutia Európskej rady v Tampere, 15. – 16. októbra 1999. [2] Návrh smernice Rady o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci a ďalších finančných aspektov pri občianskoprávnych konaniach (2002/C 103 E/29), KOM(2002) 13 v konečnom znení — 2002/0020(CNS). [3] Smernica Rady 2002/8/ES z 27. januára 2003 o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci pri takýchto sporoch, Ú. v. ES L 26, 31.1.2003, s. 41 – 47. Korigendum referenčného čísla smernice na „2003/8/ES“, Ú. v. ES L 32, 7.2.2003, s. 15. [4] Je potrebné zdôrazniť, že smernica sa uplatňuje len na právnu pomoc pri cezhraničných občianskych a obchodných sporoch. Nevzťahuje sa na domáce spory ani na trestné alebo správne veci. [5] S výnimkou článku 3 ods. 2 písm. a), pri ktorom bola lehota transpozície do vnútroštátneho práva stanovená na 30. máj 2006. [6] Štokholmský program — otvorená a bezpečná Európa, ktorá slúži občanom a chráni ich (Ú. v. EÚ C 115, 4.5.2010, s. 5). [7] Rozhodnutie Komisie o ročnom pracovnom programe na rok 2010 v rámci programu Civilná justícia, K(2009) 10659. [8] Právna kancelária DBB Law, Štúdia o uplatňovaní smernice Rady 2003/8/ES z 27. januára 2003 v oblasti právnej pomoci a o právnom súlade jej transpozície do vnútroštátnych právnych predpisov, záverečná správa z júna 2011. [9] Prieskumu sa zúčastnilo celkom 545 respondentov, z toho 53 právnych poradní, 13 štatistických úradov, 43 súdnych úradníkov, 60 sudcov, 237 advokátov, 102 občanov domáhajúcich sa spravodlivosti a 37 ďalších respondentov. [10] Na rovnaké obdobie bol zameraný aj prieskum. [11] Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 861/2007 z 11. júla 2007, ktorým sa ustanovuje Európske konanie vo veciach s nízkou hodnotou sporu (Ú. v. EÚ L 199, 31.7.2007). [12] Charta základných práv Európskej únie (Ú. v. ES C 364, 18.12.2000, s. 1). [13] Napr. Haagsky dohovor z 25. októbra 1980 o uľahčení prístupu k justičným orgánom v cudzine a Európska dohoda o zasielaní žiadostí o právnu pomoc, uzatvorená v Štrasburgu 27. januára1977. [14] Táto smernica sa nevzťahuje na Dánsko. [15] Pracovný dokument útvarov Komisie [ADD NUMBER]. [16] Rozsudok Súdneho dvora z 22. decembra 2010 vo veci C 279/09, DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH/Bundesrepublik Deutschland. [17] Slovensko toto ustanovenie netransponovalo v plnej miere. [18] Článok 6 ods. 1. [19] S výnimkou Írska, Estónska, Cypru, Maďarska, Fínska a Spojeného kráľovstva. [20] S výnimkou Írska, Estónska, Cypru, Maďarska, Rakúska, Fínska a Spojeného kráľovstva. [21] S výnimkou Írska, Estónska, Litvy, Rumunska, Slovinska a Fínska. [22] V prípade Írska, Grécka, Estónska, Cypru, Maďarska a Slovenska existujú nedostatky v transpozícii tohto ustanovenia. [23] Článok 3 ods. 2 písm. b) a článok 7 písm. a) a b). [24] V prípade Belgicka, Bulharska, Írska, Slovinska a Spojeného kráľovstva existujú určité nedostatky v transpozícii. [25] Napriek možným nejasnostiam vo výklade článku 8 písm. a) možno konštatovať, že v prípade Českej republiky, Rumunska a Slovenska existujú nedostatky vo vykonávaní tohto ustanovenia. [26] Osobitný prieskum Eurobarometra č. 351: občianska spravodlivosť, október 2010, k dispozícii na: http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf. [27] Informovanosť o cezhraničnej právnej pomoci je najvyššia medzi respondentmi zo Slovinska a Holandska (o tejto možnosti vie 28 %). Naopak najmenej informovaní sú respondenti z Portugalska (7 %), Írska (8 %), Nemecka (8 %) a Poľska (8 %). [28] Správa nezahŕňa informácie o praktickom uplatňovaní smernice, pokiaľ ide o nároky vznesené v rámci európskeho konania vo veciach s nízkou hodnotou sporu, pretože príslušné nariadenie nadobudlo účinnosť až v roku 2009. [29] Vo Francúzsku v rokoch 2006 a 2008. [30] Počet postúpených žiadostí sa nemusí rovnať počtu prijatých žiadostí vzhľadom na to, že je možné predložiť žiadosť priamo príslušnému orgánu členského štátu, v ktorom súd koná vo veci. [31] Článok 2 smernice. [32] Napr. náklady spojené s predvolaním na súd osoby, ktorá má bydlisko v inom členskom štáte, súdnym úradníkom. [33] Článok 5. [34] Pozri rozhodnutie Rady 2001/470/ES z 28. mája 2001 o vytvorení Európskej súdnej siete pre občianske a obchodné veci (Ú. v. ES L 174, 27.6.2001) a rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady 568/2009/ES z 18. júna 2009 , ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie Rady 2001/470/ES o vytvorení Európskej súdnej siete pre občianske a obchodné veci (Ú. v. EÚ L 168, 30.6.2009, s. 35), http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_sk.htm. [35] Rozhodnutie Komisie 2004/844/ES z 9. novembra 2004, ktorým sa stanovuje forma žiadostí o právnu pomoc podľa smernice Rady 2003/8/ES a rozhodnutie Komisie 2005/630/ES z 26. augusta 2006, ktorým sa ustanovuje formulár na postúpenie žiadostí o poskytovanie právnej pomoci podľa smernice Rady 2003/8/ES. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/la_information_sk.htm. [37] https://e-justice.europa.eu/home.do. [38] Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, Rím, 4.11.1950. [39] Podpísaná 27. januára 1977 v Štrasburgu a zmenená a doplnená dodatkovým protokolom podpísaným v roku 2011 v Moskve. [40] Dohovor z 25. októbra 1980 o uľahčení prístupu k justičným orgánom v cudzine, http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=91. [41] Bulharsko, Španielsko, Česká republika, Estónsko, Francúzsko, Cyprus, Lotyšsko, Litva, Luxembursko, Malta, Holandsko, Poľsko, Rumunsko, Slovensko, Slovinsko, Fínsko, Švédsko. [42] Albánsko, Bielorusko, Bosna a Hercegovina, Chorvátsko, Čierna Hora, Maroko, Srbsko, Švajčiarsko, bývalá Juhoslovanská republika Macedónsko. [43] V praxi by sa to uskutočnilo prostredníctvom rozhodnutia Rady, ktorým sa členské štáty splnomocňujú na pristúpenie v záujme EÚ, keďže dohovor neobsahuje ustanovenia umožňujúce pristúpenie medzinárodných organizácií (tzv. doložku REIO). [44] Pozri petíciu č. 1667/2009. [45] Resp. v ktorom sa má vykonať rozhodnutie. [46] Pristúpenie Európskeho spoločenstva k dohovorom Haagskej konferencie medzinárodného práva súkromného, 15226/08, JUSTCIV 235, 6.11.2008.