DÔVODOVÁ SPRÁVA

KONTEXT NÁVRHU

Jednotnosť verzus vnútroštátne ochranné prvky

Komisia je naklonená myšlienke, že povolenia na pobyt by mali mať jednotný formát tak, ako je to v prípade vízovej nálepky. To by znamenalo, že všetky členské štáty by mali rovnaký typ karty s rovnakým vzorom a ochrannými prvkami. Berúc však do úvahy technický rozvoj dosiahnutý v niektorých členských štátoch v oblasti elektronickej verejnej správy sa považovalo za vhodné umožniť pridanie kontaktného čipu na účely elektronickej verejnej správy tých členských štátov, ktoré si priali poskytnúť štátnym príslušníkom tretích krajín rovnaké výhody ako svojim vlastným občanom, hoci by tým pripustili, že by to viedlo k určitej „nejednotnosti“ formátu.

V tejto súvislosti bola do prílohy I ods. 2 písm. h) nariadenia pridaná táto veta:

„Členské štáty môžu taktiež pridať dodatočné vnútroštátne ochranné znaky za predpokladu, že tieto sú zahrnuté v zozname vypracovanom podľa článku 2 ods. 1 písm. f) tohto nariadenia, že sú v súlade s harmonizovaným vzhľadom nasledujúcich vzorov a že sa nezmenšila účinnosť jednotných ochranných znakov.“

Tento zoznam bol následne stanovený rozhodnutím Komisie C (2009) 3770 z 20. mája 2009. Uvádzajú sa v ňom dodatočné bezpečnostné prvky, ktoré si členské štáty môžu prípadne zvoliť.

Výber a zavedenie dodatočných voliteľných bezpečnostných prvkov a rozsah výkladu technických špecifikácií, ktoré vzhľadom na technický vývoj už nie sú dostatočne konkrétne, viedli k tomu, že kvalita a vzhľad povolení na pobyt sa v jednotlivých členských štátoch výrazne líšili.

Práca na novom vzore a bezpečnostných prvkoch sa začala v roku 2010, keď bola na účely práce na tejto problematike vytvorená podskupina výboru zriadeného podľa článku 6 nariadenia (ES) č. 1683/95 (ďalej len „výbor zriadený podľa článku 6“).

Tento „nový začiatok“ bol z pohľadu Komisie zároveň príležitosťou preskúmať možnosť zavedenia jednotného a harmonizovaného formátu a zabezpečiť tak, aby všetky povolenia na pobyt poskytovali rovnakú najvyššiu možnú úroveň bezpečnosti. To by pomohlo pohraničnej stráži a ďalším úradníkom na prvý pohľad rozpoznať povolenia na pobyt.

Ako je však vysvetlené v bode 3 nižšie, počas konzultácií so zainteresovanými stranami sa ukázalo, že úplne harmonizovaný prístup by mal za následok veľmi vysoké náklady pre niektoré členské štáty. Kompromisom bolo zachovať zoznam najnovších dodatočných bezpečnostných prvkov, ktorými by sa mohol spoločný jednotný formát podľa potreby doplniť.

Jedným z hlavných dôvodov tohto prístupu je to, že technické špecifikácie prijaté v roku 2009 si vyžadujú, aby boli karty vyrobené z plastového materiálu (ako kreditné karty). V technických špecifikáciách sa však nestanovuje presne, aký druh plastového materiálu sa má použiť. Na trhu existujú rôzne druhy plastových materiálov, pričom najvhodnejším je polykarbonát. V súčasnosti majú všetky karty viacvrstvovú štruktúru z rôznych plastových materiálov, hoci vo väčšine prípadov je použitý polykarbonát. Odlišujú sa aj technológie výroby konkrétnych plastových materiálov dostupné v jednotlivých členských štátoch. Keďže na výrobu kariet sa používa viacero techník, znamená to, že nemožno uplatniť všetky navrhované bezpečnostné prvky. Keďže nové povolenie na pobyt by nemalo mať vplyv na náklady (cost-neutral), dosiahnuť úplnú harmonizáciu nebolo možné.

Členské štáty, ktoré chcú naďalej využívať voliteľné bezpečnostné prvky, boli pripravené obmedziť ich na minimum a v technických špecifikáciách uviesť technológie, ktoré sa majú použiť, ako aj umiestnenie a veľkosť týchto prvkov. Tieto technické špecifikácie by sa stanovili v budúcom vykonávacom rozhodnutí Komisie.