Vďaka úsiliu na všetkých úrovniach Európa v posledných rokoch zažíva robustný rast a intenzívne vytváranie pracovných miest. Nezamestnanosť v EÚ je najnižšia za posledných desať rokov a počet zamestnaných ľudí dosiahol nebývalú výšku. Hoci sa to neprejavuje v celej Európe rovnomerne, vo viacerých členských štátoch rastie počet neobsadených pracovných miest a v niektorých hospodárskych odvetviach, napríklad v oblasti informačných a komunikačných technológií alebo zdravotníctva, ako aj pri konkrétnych povolaniach sa prejavuje štrukturálny nedostatok kvalifikovaných pracovníkov. Podiel zamestnávateľov, ktorí informujú o ťažkostiach s obsadzovaním pracovných miest, rastie, pričom v priemere presahuje úroveň 40 % a v Nemecku, Poľsku, na Slovensku a v Maďarsku je dokonca vyšší než 50 %. Medzi povolania, kde najčastejšie chýbajú kvalifikované pracovné sily, patria povolania remeselníkov, inžinierov, technikov a odborníkov z oblasti IT, ale aj povolania, ktoré si nevyžadujú až také formálne kvalifikácie, napríklad povolania obchodných zástupcov a šoférov.

Politika pracovnej migrácie a stratégie integrácie v Európe by mali byť sformulované a navrhnuté v plnom súlade s existujúcou situáciou na trhu práce, ako aj so sociálnymi politikami a inštitúciami. Keďže svet práce sa neustále mení, musia byť politiky navrhnuté tak, aby reagovali na potreby trhu práce a umožňovali príslušným orgánom uplatňovať v celej EÚ jednotný prístup.

Náležite riadená pracovná migrácia by nielenže pomohla obmedziť stimuly vedúce k využitiu nelegálnych možností migrácie, ale zároveň by umožnila EÚ prilákať správnu kombináciu talentu a zručností a zosúladiť prijímanie migrantov s potrebami trhu práce, čo by prispelo k celkovej prosperite EÚ.

Spoločným úsilím pri riešení tokov neregulárnej migrácie sa podarilo dosiahnuť stabilný pokrok. Rovnaké politické odhodlanie však treba prejaviť aj pri rozvoji možností legálnej migrácie do Európy. To si vyžaduje ešte intenzívnejšie úsilie. Kontrolovaná legálna migrácia, či už k nej dochádza z humanitárnych dôvodov alebo na základe potrieb trhu práce, je a naďalej by mala zostať nevyhnutnou súčasťou vyváženej a komplexnej migračnej politiky, ako sa stanovuje aj v európskej migračnej agende. To si vyžaduje zavedenie efektívnejšej politiky legálnej migrácie, ktorá bude schopná zohľadňovať potreby európskeho hospodárstva, a tiež posilnenie našej spolupráce s tretími krajinami, okrem iného aj vzhľadom na pretrvávajúcu potrebu ponúkať bezpečné a kontrolované možnosti migrácie prostredníctvom presídlenia. Na to, aby možnosti legálnej migrácie prinášali očakávané výsledky, treba v neposlednom rade zabezpečiť účinné politiky integrácie tých štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa v EÚ zdržiavajú legálne.

Zároveň sa pravdepodobne zvýši dopyt po osobitných zručnostiach, ktorý sa bude meniť v závislosti od vývoja spoločnosti a technológií. Napríklad sa očakáva, že dopyt po vysokokvalifikovaných pracovníkoch presiahne ponuku pracovnej sily, keďže 43 % pracovných miest, ktoré by mali podľa prognózy vzniknúť do roku 2030, si bude vyžadovať vysoký stupeň vzdelania. Očakáva sa, že do roku 2030 bude veľký počet voľných pracovných miest v oblastiach obchodu a administratívy, ale aj v povolaniach, ktoré sa už tradične považujú za povolania vyžadujúce strednú úroveň kvalifikácie, ako sú predajcovia, upratovací a pomocný personál. Hoci prioritou EÚ je ešte lepšie využiť existujúce talenty a ľudský kapitál, a to najmä prostredníctvom odbornej prípravy a zvyšovania úrovne zručností domácej pracovnej sily, pri napĺňaní niektorých zo súčasných a budúcich potrieb pracovného trhu EÚ môže pomôcť aj náležite riadená pracovná migrácia.

Táto situácia nie je typická len pre Európu. EÚ však v súčasnosti nemá ideálne postavenie ani potrebné predpoklady na to, aby prilákala pracovných migrantov, ktorých potrebuje. Čo sa týka schopnosti prilákať pracovníkov, EÚ bola doteraz menej konkurencieschopná než iné krajiny OECD, ktoré sú vzhľadom na svoj ekonomický profil jej najočividnejšími konkurentmi, a zďaleka nenapĺňala svoj potenciál, najmä pokiaľ ide o prilákanie vysokokvalifikovaných migrantov. Zo všetkých migrantov, ktorí mali v rokoch 2015 – 2016 pobyt v krajinách OECD, si len 25 % osôb s vysokým stupňom vzdelania vybralo za cieľovú krajinu EÚ, zatiaľ čo 75 % si zvolilo krajinu mimo EÚ (najmä USA, Kanadu, Austráliu), pozri ďalej uvedený graf.

Rozdelenie obyvateľov narodených v zahraničí s nízkym, resp. vysokým stupňom vzdelania,

podľa cieľových krajín OECD v rokoch 2015 – 2016, v % Zdroj: Databáza prisťahovalcov v krajinách OECD (DIOC), 2015 – 2016. Poznámka: Vzhľadom na chýbajúce údaje EÚ zahŕňa 28 členských štátov EÚ bez Chorvátska.

Údaje za Island, Japonsko, Nový Zéland a Turecko pochádzajú z databázy DIOC 2010 – 2011. V údajoch za EÚ sú zahrnutí len prisťahovalci z krajín mimo EÚ.

Za posledných pár rokov bolo v rámci systémov pre vysokokvalifikovaných pracovníkov (modrá karta alebo vnútroštátne systémy) prijatých len okolo 50 000 pracovníkov ročne, čo predstavuje 5 % všetkých pracovných povolení. V relatívnom vyjadrení je to oveľa menej než v prípade iných krajín OECD, ako napríklad USA, Kanada, Austrália alebo Nový Zéland. Počet štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí do EÚ prichádzajú v rámci systémov pre vysokokvalifikovaných pracovníkov, v súčasnosti predstavuje približne 0,01 % celkového počtu obyvateľov EÚ, zatiaľ čo v Kanade zodpovedá 150 000 ekonomických migrantov, ktorí tam každý rok prichádzajú, približne 0,4 % celkového počtu obyvateľov a 120 000 ekonomických migrantov, ktorí každoročne prídu do Austrálie, predstavuje približne 0,5 % jej obyvateľov (v týchto dvoch krajinách prichádza väčšina dlhodobých ekonomických migrantov v rámci systémov „vyjadrenia záujmu“). Z toho vyplýva, že politiky legálnej migrácie v Európe nie sú mimoriadne strategicky a proaktívne zamerané, ani obzvlášť zosúladené s potrebami pracovného trhu.

Hoci o počte pracovných migrantov, ktorých možno prijať z tretích krajín, naďalej rozhodujú členské štáty, EÚ má jednotný trh, a preto by mala aj voči vonkajšiemu svetu vystupovať ako jeden subjekt, aby využila úspory z rozsahu a bola tak schopná konkurovať iným významným cieľovým krajinám priťahujúcim kvalifikovaných, a najmä vysokokvalifikovaných pracovníkov. V záujme Európy by sa malo na európskej úrovni urobiť viac, pokiaľ ide o lepšie zosúlaďovanie ponúkaných a požadovaných pracovných miest, uznávanie kvalifikácií získaných v zahraničí a uľahčenie pracovnej mobility migrantov na celom jednotnom trhu.

V EÚ boli zavedené osobitné pravidlá na prilákanie vysokokvalifikovaných migrantov. Je však zrejmé, že systém modrých kariet EÚ, ktorý bol zavedený v roku 2009, nedosahuje svoj potenciál ako celoúniový systém na prilákanie talentovaných a vysokokvalifikovaných štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorým mal byť. Podmienky prijímania dohodnuté v roku 2009 sú príliš reštriktívne, smernica nezabezpečuje dostatočnú jednotnosť a harmonizáciu a, čo je ešte dôležitejšie, mobilita držiteľov modrej karty EÚ v rámci EÚ je veľmi obmedzená. V podstate neexistuje len jeden systém modrých kariet EÚ, keďže súčasne s modrou kartou EÚ existuje celý rad rôznych vnútroštátnych systémov pre vysokokvalifikovaných pracovníkov, v dôsledku čoho vznikol fragmentovaný rámec s množstvom rôznych pravidiel a postupov.

Preto Komisia už pred viac ako dvoma rokmi predložila návrh na reformu smernice o modrej karte EÚ, ktorým sa mali zlepšiť pravidlá týkajúce sa prilákania vysokokvalifikovaných migrantov. Celkovým cieľom je väčšmi zatraktívniť modrú kartu EÚ tak, že bude existovať len jeden systém vzťahujúci sa na celú EÚ s pružnejšími podmienkami prijímania, a tak, že sa zlepšia a zjednodušia postupy prijímania. Návrhom sa predovšetkým umožňuje väčšia mobilita v rámci EÚ, a to tým, že sa uľahčujú postupy v súvislosti s krátkodobou (krátke služobné cesty medzi členskými štátmi v trvaní do 90 dní) a dlhodobou mobilitou; znižuje sa ním mzdový prah, keďže sa zavádza pružné rozpätie, v rámci ktorého členské štáty môžu tento prah prispôsobiť situácii na svojom pracovnom trhu; a stanovujú sa lepšie podmienky pre nedávnych absolventov z radov štátnych príslušníkov tretích krajín a pracovníkov v oblastiach čeliacich nedostatku pracovných síl. Návrhom sa okrem toho posilňujú práva držiteľov modrých kariet (umožňuje sa im rýchlejší prístup k postaveniu osôb s dlhodobým pobytom, okamžitý a pružnejší prístup na trh práce) a ich rodinných príslušníkov (môžu prísť súčasne s držiteľom modrej karty EÚ), vďaka čomu by sa EÚ mala stať atraktívnejšou cieľovou destináciou pre vysokokvalifikovaných pracovníkov, ktorých naše hospodárstvo potrebuje. V rámci nového systému modrých kariet by navyše o modrú kartu mohli požiadať aj vysokokvalifikované osoby, ktorým sa poskytla medzinárodná ochrana.

Medziinštitucionálne rokovania o návrhu týkajúcom sa reformy modrej karty sú však momentálne na mŕtvom bode. Zatiaľ čo Európsky parlament sa k cieľom a prístupu stanoveným v návrhu Komisie postavil ústretovo, v Rade zaujali členské štáty rôzne stanoviská a doteraz nedokázali dospieť k spoločnej pozícii, ktorá by priniesla významnú pridanú hodnotu k súčasnému neuspokojivému rámcu.

Komisia vyzýva Radu, aby sa urýchlene dohodla na pozícii, ktorá by priniesla skutočnú pridanú hodnotu v porovnaní so súčasnou modrou kartou, a to v súlade s cieľmi stanovenými v návrhu Komisie. To následne umožní pokračovať v rokovaniach s cieľom dosiahnuť ambicióznu dohodu s Európskym parlamentom a zabezpečiť tak prijatie návrhu Komisie na reformu smernice o modrej karte EÚ ešte pred voľbami do Európskeho parlamentu.

2.2. Presídlenie

Presídlenie štátnych príslušníkov tretích krajín alebo osôb bez štátnej príslušnosti je dôležitou humanitárnou alternatívou, ktorú možno ponúknuť vysídleným osobám, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu, aby sa mohli do Európskej únie dostať legálne a bezpečne. Je neoddeliteľnou súčasťou širšieho cieľa, ktorým je zabezpečiť, aby tí, ktorí potrebujú ochranu, mohli túto ochranu získať prostredníctvom bezpečných a legálnych kanálov, a nie nelegálnych a nebezpečných ciest. Takéto bezpečné a legálne kanály zároveň oslabujú obchodný model prevádzačských sietí a prispievajú k zníženiu neregulárnej migrácie. Presídlenie je takisto nástrojom medzinárodnej solidarity a rozdelenia zodpovednosti s tretími krajinami, do ktorých bol nútene vysídlený veľký počet osôb, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu.