Návrh SMERNICA EURÓPSKEHO PARLAMENTU A RADY o presadzovaní smernice 96/71/ES o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb /* COM/2012/0131 final - 2012/0061 (COD) */





DÔVODOVÁ SPRÁVA 1. KONTEXT NÁVRHU Všeobecný kontext Medzi základné princípy Európskej únie patrí voľný pohyb pracovníkov, sloboda usadiť sa a sloboda poskytovať služby. Je potrebné rozlišovať medzi voľným pohybom pracovníkov a slobodou poskytovať služby na základe článku 56 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ). Voľný pohyb pracovníkov zaručuje každému občanovi právo slobodne odísť do iného členského štátu za prácou a na tento účel sa tam usadiť a chráni ich pred diskrimináciou, pokiaľ ide o zamestnanie, odmeňovanie a ďalšie pracovné podmienky v porovnaní so štátnymi príslušníkmi daného členského štátu. Naopak, sloboda poskytovať služby zaručuje podnikom právo poskytovať služby v inom členskom štáte. Na tento účel môžu dočasne vyslať vlastných pracovníkov, aby vykonávali činnosti potrebné na poskytovanie služieb v inom členskom štáte. Na vyslaných pracovníkov v tomto zmysle sa vzťahuje smernica 96/71/ES[1]. Cieľom tejto smernice je zladiť uplatňovanie tejto slobody spočívajúcej v poskytovaní cezhraničných služieb v súlade s článkom 56 ZFEÚ s primeranou ochranou práv pracovníkov dočasne vyslaných do zahraničia na tento účel. V tejto súvislosti sa v nej stanovujú povinné predpisy na úrovni EÚ, ktoré sa musia uplatňovať v prípade vyslaných pracovníkov v hostiteľskej krajine[2]. Smernicou sa stanovuje základ jasne definovaných pracovných podmienok, ktoré musí dodržiavať poskytovateľ služieb v hostiteľskej krajine, aby zabezpečil minimálnu ochranu pracovníkov.V smernici sa teda stanovuje značná úroveň ochrany pracovníkov, ktorí môžu byť vzhľadom na svoju situáciu zraniteľní (dočasné zamestnanie v cudzej krajine, ťažkosti pri získavaní náležitého zastúpenia, nedostatok vedomostí o miestnych zákonoch, inštitúciách a jazyku). Smernica takisto zohráva kľúčovú úlohu pri presadzovaní prostredia spravodlivej hospodárskej súťaže v radoch všetkých poskytovateľov služieb (vrátane poskytovateľov z iných členských štátov) zabezpečením rovnakých podmienok, ako aj právnej istoty pre poskytovateľov služieb, prijímateľov služieb a pracovníkov vyslaných na účely poskytovania služieb. Kľúčové prvky smernice 96/71/ES Uvedená smernica sa vzťahuje na podniky, ktoré dočasne vysielajú pracovníkov do iného členského štátu, ako je ten, ktorého zákony upravujú pracovno-právny vzťah. Vzťahuje sa na tri cezhraničné situácie: - vysielanie na základe zmluvy uzatvorenej medzi vysielajúcim podnikom a stranou, pre ktorú sú služby určené („kontrahovanie/subkontrahovanie“), - vysielanie pracovníkov do zariadenia alebo podniku vlastneného danou skupinou podnikov na území iného členského štátu („vnútropodnikový presun“), - prenajímanie pracovníkov zo strany podniku na dočasné zamestnávanie alebo sprostredkovateľskej agentúry užívateľskému podniku usadenému na území iného členského štátu, za predpokladu, že vo všetkých troch situáciách existuje medzi vysielajúcim podnikom a jeho pracovníkom počas doby vyslania pracovnoprávny vzťah[3]. Základné pracovné podmienky, ktoré je potrebné dodržiavať, sú vymedzené v článku 3 ods. 1 smernice a vzťahujú sa na: - maximálnu dĺžku pracovného času a minimálnu dobu odpočinku, - minimálnu ročnú dĺžku platenej dovolenky, - minimálne mzdové tarify vrátane sadzby za nadčasy (toto sa nevzťahuje na zamestnanecké systémy doplnkového dôchodkového poistenia), - podmienky prenájmu pracovníkov, najmä dodanie pracovníkov podnikmi pre dočasné zamestnávanie, - zdravie, bezpečnosť a hygienu pri práci, - ochranné opatrenia týkajúce sa podmienok zamestnávania tehotných žien alebo žien, ktoré nedávno porodili, detí a mladistvých, - rovnaké zaobchádzanie medzi mužmi a ženami a iné protidiskriminačné ustanovenia. Pokiaľ sú tieto pracovné podmienky stanovené zákonom, nariadením alebo správnym opatrením, členské štáty ich musia uplatňovať pri pracovníkoch vyslaných na ich územie. Členské štáty ich musia rovnako uplatňovať vo vzťahu k vyslaným pracovníkom, ak sú stanovené v kolektívnych zmluvách alebo v arbitrážnych nálezoch vyhlásených za všeobecne uplatniteľné v zmysle článku 3 ods. 8, pokiaľ sa týkajú činností uvedených v prílohe k smernici (stavebné práce). Pokiaľ ide o ostatné aktivity, členské štáty si môžu zvoliť, či budú uplatňovať pracovné podmienky stanovené v takýchto kolektívnych zmluvách alebo arbitrážnych nálezoch (článok 3 ods. 10 druhá zarážka). V súlade so zmluvou môžu tiež uplatňovať pracovné podmienky v záležitostiach iných, než sú uvádzané v smernici, pokiaľ ide o ustanovenia politiky verejného poriadku (článok 3 ods. 10 prvá zarážka). V smernici sa nestanovuje povinnosť členských štátov stanoviť minimálnu mzdu. V čase prijatia smernice Rada a Komisia uviedli: „V prvom a druhom pododseku článku 3 ods. 1 sa pre členské štáty s právnymi predpismi, v ktorých sa nestanovuje minimálna mzda, neukladá povinnosť stanoviť takúto mzdu.“[4] Hoci smernica sa priamo nevzťahuje na podniky usadené v tretích krajinách, podľa článku 1 ods. 4 sa podnikom zriadeným v tretej krajine nesmú poskytnúť výhodnejšie podmienky než podnikom zriadeným v členskom štáte. Z toho vyplýva, že členské štáty nesmú poskytnúť podnikom usadeným v tretej krajine výhodnejšie konkurenčné postavenie než podnikom usadeným v jednom z členských štátov, najmä pokiaľ ide o pracovné podmienky a mzdové náklady. Smernica teda nepriamo stanovuje minimálnu úroveň ochrany ich pracovníkov. Okrem toho sú v článkoch 4, 5 a 6 smernice zahrnuté ustanovenia o prístupe k informáciám, administratívnej spolupráci, presadzovaní práva a súdnej právomoci. Politické súvislosti – vývoj od prijatia smernice v roku 1996 Ako vyplýva z judikatúry Európskeho súdneho dvora, otázka, či vnútroštátne pracovno-právne predpisy možno uplatňovať na pracovníkov zahraničných poskytovateľov služieb, a ak áno, v akom rozsahu, viedla už pred prijatím smernice o vysielaní pracovníkov k značnej polemike. Komisia posúdila vykonávanie a uplatňovanie smernice a v roku 2003 prijala správu[5], v ktorej sa označilo viacero nedostatkov a problémov súvisiacich s nesprávnym vykonávaním a/alebo uplatňovaním smernice v konkrétnych členských štátoch. Komisia okrem toho v roku 2006[6] prijala usmernenia, ktorými sa mal objasniť rozsah, v akom by určité vnútroštátne kontrolné opatrenia mohli byť opodstatnené a primerané vzhľadom na platné právne predpisy EÚ, ako sa vykladajú v judikatúre Súdneho dvora. V druhom oznámení z roku 2007[7] sa upozornilo na viacero nedostatkov vo vzťahu k spôsobu, akým sa v niektorých členských štátoch vykonávali kontroly, ako aj vo vzťahu k nedostatočnej kvalite administratívnej spolupráce a prístupu k informáciám[8]. Rozsudky Európskeho súdneho dvora vo veciach Viking-Line, Laval, Rüffert a Komisia/Luxembursko[9] vyvolali intenzívnu diskusiu medzi inštitúciami EÚ, akademickými pracovníkmi a sociálnymi partnermi. Diskusia bola zameraná na dve hlavné otázky. Prvá otázka sa týkala spôsobu, akým stanoviť správnu rovnováhu medzi výkonom ich práva na kolektívne konanie zo strany odborov vrátane práva na štrajk a ekonomickými slobodami zakotvenými ZFEÚ, konkrétne slobodou usadiť sa a slobodou poskytovať služby. Druhá otázka bola, ako interpretovať niektoré kľúčové ustanovenia v smernici 96/71/ES, ako je napríklad koncept verejného poriadku, vecný rozsah pôsobnosti pracovných podmienok uložených smernicou a charakter povinných predpisov, najmä pokiaľ ide o minimálnu mzdu. Predseda Komisie Barosso 15. septembra 2009 počas svojej prezentácie politických priorít pred Európskym parlamentom uznal, že je potrebné zaoberať sa problémami a otázkami, ktoré nastolilo niekoľko zúčastnených strán počas tejto debaty, a informoval o legislatívnej iniciatíve zameranej na riešenie problémov súvisiacich s interpretáciou smernice o vysielaní pracovníkov. Uvedené problémy boli takisto predmetom správy o oživení jednotného trhu[10], ktorú 9. mája 2010 predložil profesor Monti. Uznal, že polemika, ktorú spustili uvedené rozsudky, „môže pre jednotný trh a EÚ spôsobiť stratu sympatií a tej časti verejnej mienky, robotníckych hnutí a odborov, ktorá bola v priebehu času hlavným stúpencom hospodárskej politiky“, Ďalej dodal, že „súdne prípady odhalili konfliktné línie, ktoré oddeľujú jednotný trh a sociálnu dimenziu na vnútroštátnej úrovni v dvoch smeroch“. Predtým, v roku 2008, prijala Komisia odporúčanie[11], v ktorom apeluje na členské štáty, aby prijali naliehavé opatrenia na zlepšenie situácie vyslaných pracovníkov prostredníctvom lepšej spolupráce medzi vnútroštátnymi správnymi subjektmi, a vyzýva k účinnejšej výmene informácií medzi členskými štátmi, lepšiemu prístupu k informáciám a výmene najlepších postupov. V tom istom roku zriadila[12] aj Výbor odborníkov pre vysielanie pracovníkov zložený zo zástupcov členských štátov a sociálnych partnerov s cieľom prediskutovať a objasniť problémy súvisiace s vykonávaním a uplatňovaním smernice. Rozsah javu vysielania Analýzu vysielania pracovníkov ako hospodárskeho a sociálneho javu obmedzuje - odhliadnuc od neoficiálnych dôkazov - nedostatok presných údajov a nízka kvalita databázy. Jediný dostupný zdroj údajov na úrovni EÚ je založený na systematickom zbere údajov z formulárov E101 (za roky 2005 - 2009) v oblasti sociálneho zabezpečenia, ktorý uskutočnilo GR EMPL v spolupráci s vnútroštátnymi orgánmi[13]. Táto databáza má však viacero obmedzení[14]. S ohľadom na uvedené skutočnosti možno odhadnúť, že zamestnávatelia každý rok vyšlú z jedného členského štátu do druhého približne jeden milión pracovníkov. Vysielanie pracovníkov sa teda týka iba malej časti ekonomicky aktívneho obyvateľstva (0,4 % ekonomicky aktívneho obyvateľstva vo vysielajúcich krajinách EÚ-15 a 0,7 % ekonomicky aktívneho obyvateľstva vo vysielajúcich krajinách EÚ-12). Pokiaľ však ide o mobilitu pracovnej sily v rámci EÚ, v roku 2007 tvoril počet vyslaní 18,5 % počtu občanov členských štátov EÚ-27, ktorí pracovali v inom členskom štáte. Preto možno skonštatovať, že hoci vysielanie pracovníkov je významným javom z hľadiska mobility pracovnej sily, najmä v niektorých krajinách a odvetviach, v rámci trhu práce EÚ ide naďalej o pomerne nevýrazný jav[15]. V niektorých členských štátoch (Nemecko, Francúzsko, Luxembursko, Belgicko alebo Poľsko) je však počet vyslaných pracovníkov vysoký a tento jav sa stále viac rozširuje, pričom v súčasnosti ovplyvňuje všetky členské štáty ako vysielajúce a/alebo prijímajúce krajiny. Hospodársky význam vysielania takisto presahuje jeho kvantitatívny rozsah, keďže môže zohrávať rozhodujúcu úlohu v hospodárstve pri vypĺňaní dočasného deficitu na pracovnom trhu v určitých povolaniach alebo sektoroch (napr. stavebníctvo, doprava). Vysielanie pracovníkov takisto podporuje medzinárodný obchod v oblasti služieb so všetkými známymi výhodami spojenými s jednotným trhom (vyššia konkurencieschopnosť, zvýšená efektivita, zisky atď.). 2. VÝSLEDKY KONZULTÁCIÍ SO ZAINTERESOVANÝMI STRANAMI A POSÚDENIA VPLYVU 2.1. Konzultácie so zainteresovanými stranami Rozsudky Súdneho dvora vo veciach Viking-Line, Laval, Rüffert a Komisia proti Luxembursku v rokoch 2007 – 2008 podnietili intenzívnu diskusiu, ktorá sa týkala najmä dôsledkov slobody poskytovať služby a slobody usadiť sa na ochranu práv pracovníkov a úlohu odborov pri ochrane práv pracovníkov v cezhraničných situáciách. Európske odbory a niektoré politické skupiny v Európskom parlamente pokladajú tieto rozsudky za antisociálne. Európska konfederácia odborových zväzov (European Trade Union Confederation, ETUC) ich označuje za „licenciu pre sociálny dumping“. Usilujú sa o zmenu a doplnenie právnych predpisov s cieľom objasniť právnu situáciu a zabrániť v budúcnosti rozsudkom, ktoré by podľa ich názoru boli v rozpore so záujmami pracovníkov. Na tento účel predložili dve kľúčové požiadavky, ktoré sa týkali: - revízie smernice o vysielaní pracovníkov (smernica 96/71/ES) s cieľom zahrnúť odkaz na zásadu „rovnakej odmeny za rovnakú prácu“ a umožniť „hostiteľskému členskému štátu“, aby uplatňoval priaznivejšie podmienky, ako sú základné pracovné podmienky podľa článku 3 ods. 1 smernice, - začlenenia „protokolu o sociálnom pokroku“ do zmluvy, aby sa stanovila nadradenosť základných sociálnych práv nad ekonomickými slobodami. Ostatné zúčastnené strany zaujali iné stanovisko. BusinessEurope uvítala objasnenie, ktoré priniesli rozsudky Súdneho dvora, a nepovažuje revíziu smernice za potrebnú. Väčšina členských štátov vyslovila podobný názor. Členské štáty, ktorých sa rozsudky týkali najviac (SE, DE, LU a DK) upravili svoje právne predpisy tak, aby boli v súlade s rozsudkami. Európsky parlament prijal v októbri 2008 uznesenie, v ktorom všetky členské štáty vyzval, aby náležite presadzovali smernicu o vysielaní pracovníkov, a požiadal Komisiu, aby po podrobnom zhodnotení problémov a výziev nevylučovala čiastočnú revíziu smernice[16]. Súčasne zdôraznil, že sloboda poskytovania služieb by ako „jeden zo základných kameňov európskeho projektu mala byť na jednej strane v rovnováhe so základnými právami a sociálnymi cieľmi ustanovenými v zmluvách, a na druhej strane s právom verejných a sociálnych partnerov zaistiť nediskrimináciu, rovnaké zaobchádzanie a zlepšenie životných a pracovných podmienok“[17]. Výbor pre zamestnanosť a sociálne veci uskutočnil 2. júna 2010 vypočutie troch odborníkov (zastupujúcich Komisiu, Európsku konfederáciu odborových zväzov (ETUC) a BusinessEurope), počas ktorého poslanci Európskeho parlamentu zastupujúci S&D, ľavicu a zelených apelovali na Komisiu, aby prijala opatrenia, pričom argumentovali veľmi podobne ako ETUC. Na základe spoločnej výzvy Komisára Špidlu a ministra Bertranda (vo funkcii predsedu Rady) na fóre v októbri 2008 sa európski sociálni partneri dohodli na vykonaní spoločnej analýzy dôsledkov rozsudkov Súdneho dvora v oblasti mobility a globalizácie. V marci 2010[18] vydali európski sociálni partneri správu o dôsledkoch rozsudkov Európskeho súdneho dvora. V dokumente sa poukázalo na veľké rozdiely. Kým BusinessEurope je proti revízii smernice (ale akceptuje, že je potrebné objasniť určité aspekty v súvislosti s jej presadzovaním), ETUC žiada, aby bola úplne zmenená a doplnená. Európsky hospodársky a sociálny výbor prijal v roku 2010 stanovisko o „sociálnom rozmere jednotného trhu“[19], v ktorom požadoval účinnejšie vykonávanie smernice 96/71/ES a vyjadril podporu iniciatíve Komisie zameranej na objasnenie právnych záväzkov pre vnútroštátne orgány, podniky a pracovníkov vrátane čiastočnej revízie smernice. V stanovisku ďalej vyzval Komisiu k tomu, aby právo na štrajk vyňala z jednotného trhu a aby preskúmala myšlienku „európskeho sociálneho Interpolu“, ktorý by podporoval činnosť inšpektorátov práce v jednotlivých členských štátoch. Prof. Monti vo svojej správe pod názvom „Nová stratégia pre jednotný trh“ uznal polemiku, ktorú vyvolali rozsudky Súdneho dvora a odporučil: - objasniť vykonávanie smernice o vysielaní pracovníkov a posilniť šírenie informácií o právach a povinnostiach pracovníkov a spoločností, administratívnu spoluprácu a sankcie v rámci voľného pohybu osôb a cezhraničného poskytovania služieb, - zaviesť ustanovenie o zaručení práva na štrajk podľa vzoru článku 2 nariadenia Rady (ES) č. 2679/98 (tzv. nariadenie Monti ) a mechanizmus na neformálne riešenie pracovných sporov týkajúcich sa uplatňovania uvedenej smernice. V októbri 2010 Komisia začala verejné konzultácie o tom, ako znovu oživiť jednotný trh prostredníctvom oznámenia pod názvom „Na ceste k Aktu o jednotnom trhu – Pre vysoko konkurencieschopné sociálne trhové hospodárstvo – 50 návrhov, ako lepšie spoločne pracovať, podnikať a obchodovať[20]“ Predložila dva návrhy (č. 29 a 30), ktorých cieľom je obnoviť dôveru a podporu občanov, pokiaľ ide o rovnováhu medzi základnými sociálnymi právami a ekonomickými slobodami a tiež o vysielanie pracovníkov. - Návrh č. 29: „na základe novej stratégie na účinné uplatňovanie Charty základných práv Európskou úniou bude Komisia dohliadať na to, aby sa zohľadňovali práva zaručené Chartou vrátane práva viesť kolektívne akcie. ….“ - Návrh č. 30: „Komisia prijme v roku 2011 legislatívny návrh zameraný na lepšie vykonávanie smernice o vysielaní pracovníkov, ktorý by mal zahŕňať objasnenie výkonu základných sociálnych práv v kontexte ekonomických slobôd jednotného trhu, alebo by mal byť o takéto objasnenie doplnený.“ Z verejných konzultácií vyplynulo, že odbory, jednotliví občania a mimovládne organizácie majú o tieto opatrenia obrovský záujem a vo veľkej miere ich podporujú. Až 740 respondentov (z viac ako 800) považovalo návrh č. 29 týkajúci sa účinného uplatňovania Charty základných práv a posúdenia sociálnych vplyvov za jednu z najdôležitejších otázok. Európski sociálni partneri odpovedali v rámci konzultácií v súlade so svojimi známymi stanoviskami. ETUC zopakovala svoju požiadavku týkajúcu sa „protokolu o sociálnom pokroku“, ktorým by sa zmenila a doplnila zmluva, a trvala na tom, že Komisia by nemala len objasniť a zlepšiť vykonávanie smernice o vyslaných pracovníkoch, ale mala by túto smernicu aj dôkladne prepracovať. BusinessEurope podporilo prístup Komisie zameraný na lepšie vykonávanie a presadzovanie existujúcej smernice. Okrem protokolu o sociálnom pokroku ETUC uvítala aj myšlienku tzv. nariadenia Monti II (čo bolo tiež výslovne uvedené vo viacerých odpovediach vnútroštátnych odborových organizácií). BusinessEurope sa vo svojom príspevku nevyjadrilo jasne, ale podľa všetkého spochybňuje pridanú hodnotu tohto nariadenia, pričom jednoznačne naznačuje, že by nemalo spochybňovať vyňatie práva na štrajk z právomocí EÚ. V nadväznosti na rozsiahlu verejnú diskusiu a na základe príspevkov prezentovaných počas verejnej diskusie Komisia prijala 13. apríla 2011 oznámenie „Akt o jednotnom trhu – Dvanásť hybných síl podnecovania rastu a posilňovania dôvery“[21]. Medzi dvanástimi kľúčovými opatreniami v rámci kapitoly o sociálnej súdržnosti sú aj legislatívne iniciatívy týkajúce sa vysielania pracovníkov: „ právne predpisy určené na zlepšenie a posilnenie transpozície, vykonávania a praktického dodržiavania smernice o vysielaní pracovníkov zahŕňajúce opatrenia na predchádzanie a sankcionovanie každého zneužitia a obchádzania platných pravidiel, doplnené právnymi predpismi, ktorých účelom je objasniť uplatňovanie slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb so základnými sociálnymi právami “. V nadväznosti na prijatie Aktu o jednotnom trhu Európsky parlament 6. apríla 2011 prijal tri uznesenia[22]. Vysielanie pracovníkov však nebolo, na rozdiel od všeobecnejšej problematiky mobility (a prenosnosti dôchodkových práv), zaradené medzi kľúčové priority. Naproti tomu Európsky hospodársky a sociálny výbor[23] zaradil vysielanie pracovníkov a ekonomické slobody medzi svoje priority. Rada sa vo svojich záveroch o prioritách pre oživenie jednotného trhu: „14. DOMNIEVA, že riadnym vykonávaním a presadzovaním smernice o vysielaní pracovníkov možno prispieť k lepšej ochrane práv vyslaných pracovníkov a vo väčšej miere objasniť práva a povinnosti podnikov poskytujúcich služby, ako aj vnútroštátnych orgánov, a pomôcť pri zamedzení obchádzania príslušných pravidiel; taktiež ZASTÁVA NÁZOR, že popri základných sociálnych právach je potrebné jasnejšie uplatňovanie slobody usadiť sa a slobody poskytovať služby.“[24] Na konferencii o základných sociálnych právach a vysielaní pracovníkov (27. – 28. júna 2011) sa stretli ministri, sociálni partneri, zástupcovia inštitúcií EÚ a akademickí pracovníci s cieľom diskutovať o dostupných možnostiach právnej úpravy a prispieť k stanoveniu uskutočniteľných riešení[25]. Táto konferencia mala prostredníctvom otvorenej a konštruktívnej diskusie prispieť k väčšiemu zblíženiu názorov a predstaviť výsledky nedávnych štúdií. Popritom bolo v krakovskom vyhlásení[26] opätovne zdôraznené, že cezhraničné poskytovanie služieb a mobilita vyslaných pracovníkov sú podstatnými prvkami jednotného trhu. Uľahčenie dočasného cezhraničného poskytovania služieb by malo ísť ruku v ruke so zaručením primeranej a vhodnej úrovne ochrany pracovníkov vyslaných do iného členského štátu, aby tam tieto služby poskytovali. 2.2. Posúdenie vplyvu Komisia v súlade so svojou politikou lepšej právnej regulácie vykonala posúdenie vplyvu alternatív politiky na základe externej štúdie[27]. Od roku 2009 Komisia tiež zadala štyri záverečné hodnotiace štúdie: - štúdiu o hospodárskych a sociálnych účinkoch spojených s fenoménom vysielania pracovníkov v Európskej únii[28], - štúdiu o právnych aspektoch vysielania pracovníkov v rámci poskytovania služieb v Európskej únii (vzťahujúcu sa na 12 členských štátov)[29], - doplnkovú štúdiu o právnych aspektoch vysielania pracovníkov v rámci poskytovania služieb v Európskej únii (vzťahujúcu sa na 15 členských štátov)[30], - štúdiu o ochrane práv pracovníkov v subdodávateľských vzťahoch v Európskej únii[31]. Alternatívy politiky zahŕňajú viacero možností, čiastkových možností a balíky možností predstavujúce rôzne stupne opatrení na úrovni EÚ: opatrenia neregulačného a opatrenia regulačného charakteru. Pokiaľ ide o opatrenia regulačného charakteru, čiastkové možnosti a balíky možností ponúkajú ďalšie rôzne scenáre siahajúce od minimálnych opatrení po maximálne. Všetky uvedené možnosti boli analyzované s ohľadom na všeobecné ciele, konkrétne ciele: trvalo udržateľný rozvoj jednotného trhu na základe sociálneho trhového hospodárstva s vysokou konkurencieschopnosťou, sloboda poskytovať služby a podpora rovnakých podmienok, rešpektovanie rozmanitosti systémov pracovnoprávnych vzťahov v členských štátoch a podpora dialógu medzi manažmentom a pracovníkmi. Okrem toho sa preskúmali na základe konkrétnejších (a súvisiacich operačných) cieľov: i) lepšia ochrana práv vyslaných pracovníkov, ii) uľahčenie cezhraničného poskytovania služieb a zlepšenie prostredia pre spravodlivú hospodársku súťaž a iii) zlepšenie právnej istoty, pokiaľ ide o rovnováhu medzi sociálnymi právami a ekonomickými slobodami, najmä v súvislosti s vysielaním pracovníkov. Na základe Stratégie účinného uplatňovania Charty základných práv Európskou úniou sa posúdenie vplyvu využilo na vymedzenie základných práv, na ktoré bude mať príslušný návrh pravdepodobne vplyv, na stanovenie miery ovplyvnenia príslušného práva a na posúdenie nevyhnutnosti a primeranosti tohto vplyvu z hľadiska politických možností a cieľov[32]. Uprednostňovanou možnosťou je kombinácia rôznych opatrení. Pokiaľ ide o tento návrh, za celkovo najúčinnejšie a najefektívnejšie riešenie na dosiahnutie konkrétnych cieľov, ktorými sú „lepšia ochrana práv vyslaných pracovníkov“, „zlepšenie prostredia pre spravodlivú hospodársku súťaž“ a „uľahčenie cezhraničného poskytovania služieb“ sa považuje balík regulačných opatrení zameraných na vykonávanie, monitorovanie a presadzovanie minimálnych pracovných podmienok („problém 1“) a na problém zneužívania postavenia vyslaných pracovníkov s cieľom vyhnúť sa právnym predpisom alebo ich obísť („problém 2“), v kombinácii s neregulačnými opatreniami zameranými na riešenie problému týkajúceho sa kontroverzného alebo nejasného výkladu pracovných podmienok stanovených v smernici 96/71/ES („problém 3“), ktorý zároveň je najkoherentnejší vzhľadom na všeobecné ciele. Preto v podstate tvorí základ tohto návrhu. Vďaka lepšiemu a jasnejšiemu regulačnému prostrediu možno očakávať, že bude mať pozitívny vplyv na MSP a najmä mikropodniky. Práve MSP trpia nedostatkom transparentných informácií o uplatniteľných pracovných podmienkach v hostiteľskom členskom štáte, keďže majú veľmi malé kapacity na to, aby si tieto predpisy sami vyhľadávali. Takto budú podniky znášať menšie náklady na vyhľadávanie uplatniteľných pracovných podmienok v hostiteľskom členskom štáte a využijú možnosť poskytovať služby na nových trhoch. Pre MSP a mikropodniky, ktoré sú obzvlášť zasiahnuté administratívnymi požiadavkami, z ktorých vyplývajú neúmerne zaťažujúce povinnosti pre zahraničné podniky, bude tento návrh prínosom, keďže sa ním obmedzia možnosti členských štátov ukladať takéto opatrenia. Členským štátom poskytuje usmernenia týkajúce sa inšpekcií. MSP a mikropodniky s dobrým záznamom budú mať prospech s inšpekcií založených na posúdení rizika. Účinné inšpekcie, lepšia administratívna spolupráca, cezhraničné vymáhanie pokút a vyrovnaná schéma ručenia prispejú k spravodlivejšej hospodárskej súťaži a vyrovnanejším podmienkam. Pre MSP a mikropodniky, ktoré sú obzvlášť citlivé na nekalú hospodársku súťaž, budú tieto predpisy prínosom.[33] Európska komisia vo svojej správe „Minimalizovanie regulačného zaťaženia pre MSP - Prispôsobenie právnych predpisov EÚ potrebám mikropodnikov“ z 23. novembra 2011 vypracovala zásadu, na základe ktorej by mikropodniky mali byť vylúčené z rozsahu pôsobnosti nových navrhovaných právnych predpisov, pokiaľ sa nepreukáže proporcionalita ich zahrnutia.[34] Vzhľadom na tento návrh mikropodniky nemôžu byť vylúčené z rozsahu pôsobnosti, keďže by sa tým narušil jeden z kľúčových cieľov návrhu – boj proti schránkovým spoločnostiam – čo by viedlo k značným novým nedostatkom. Rovnako by to znamenalo zníženie miery právnej istoty, keďže miera ochrany, ktorú treba dodržať v prípade vyslaných zamestnancov, by sa musela stanoviť individuálne pre každý prípad. Zahrnutím mikropodnikov do rozsahu pôsobnosti smernice o presadzovaní možno dosiahnuť lepšie presadzovanie existujúcich právnych predpisov. Mikropodniky a ostatné MSP však budú mať vo všeobecnosti prospech z väčšej právnej istoty, spravodlivejšej hospodárskej súťaže a cielenejších inšpekcií založených na riziku. V závere možno skonštatovať, že smernica o presadzovaní bude mať na rôzne typy MSP odlišný vplyv, ktorý však bude vo väčšine prípadov veľmi pozitívny. Skutočné MSP budú mať prospech z vyrovnanejších podmienok, zatiaľ čo niektoré schránkové MSP pravdepodobne zaniknú. Pre MSP, ktorých subdodávatelia už dodržiavajú právne predpisy týkajúce sa minimálnej mzdy a preto mali vyššie náklady (v porovnaní s konkurenčnými MSP, ktorých subdodávatelia uvedené právne predpisy nedodržiavajú), budú vyrovnanejšie podmienky prínosom. MSP, ktoré doteraz využívali subdodávateľov, ktorí nedodržiavajú právne predpisy týkajúce sa minimálnej mzdy, budú musieť nájsť nové obchodné modely. Návrh posúdenia vplyvu preskúmal výbor pre posudzovanie vplyvu (Impact Assessment Board, IAB) a jeho odporúčania na zlepšenie návrhu boli zapracované do záverečnej správy. Stanovisko výboru pre posudzovanie vplyvu, ako aj konečné znenie posúdenia vplyvu a jeho zhrnutie sa zverejňujú spolu s týmto návrhom. 3. PRÁVNE PRVKY NÁVRHU 3.1 Všeobecný kontext – zhrnutie navrhovaného opatrenia Bez toho, aby sa smernica 96/71/ES znovu otvárala, je cieľom tohto návrhu zlepšiť, skvalitniť a posilniť spôsob vykonávania, uplatňovania a presadzovania tejto smernice v praxi v celej Európskej únii vytvorením všeobecného spoločného rámca vhodných predpisov a opatrení zameraných na lepšie a jednotnejšie vykonávanie, uplatňovanie a presadzovanie smernice vrátane opatrení na predchádzanie každému obchádzaniu alebo zneužitiu pravidiel. Zároveň je zárukou ochrany práv vyslaných pracovníkov a odstránenia neopodstatnených prekážok pri slobodnom poskytovaní služieb. Ako sa zdôrazňuje v Stratégii účinného uplatňovania Charty základných práv Európskou úniou, ľudia musia mať možnosť účinne využívať svoje práva zakotvené v Charte, keď sa nachádzajú v situácii, na ktorú sa vzťahuje právo Únie[35]. Spolu s návrhom nariadenia, ktorým sa objasňuje výkon práva uskutočniť kolektívnu akciu v rámci ekonomických slobôd jednotného trhu, konkrétne slobody usadiť sa a slobody poskytovať služby[36], predstavuje cielené opatrenie v súlade s jedným z kľúčových cieľov zmluvy, ktorým je vytvorenie vnútorného trhu v záujme sociálneho trhového hospodárstva s vysokou konkurencieschopnosťou s cieľom dosiahnuť úplnú zamestnanosť a sociálny pokrok. Táto iniciatíva uľahčí využitie potenciálu rastu, ktorý sa ponúka vďaka vysielaniu pracovníkov a pracovným miestam pre vyslaných pracovníkov, ako kľúčového prvku pri poskytovaní služieb na vnútornom trhu najmä tým, že umožní cezhraničné poskytovanie služieb a zlepší prostredie spravodlivej hospodárskej súťaže. Tým prispeje k obnove inteligentného, udržateľného a inkluzívneho rastu v súlade s cieľmi a prioritami stratégie Európa 2020[37]. 3.2 Právny základ Právnym základom pre tento návrh je článok 53 ods. 1 a článok 62 ZFEÚ, ktoré sú identické s právnym základom smernice 96/71/ES a umožňujú prijatie smerníc riadnym legislatívnym postupom. 3.3 Zásada subsidiarity a zásada proporcionality Problémy, ktoré sa zistili v súvislosti s vykonávaním, uplatňovaním a presadzovaním smernice 96/71/ES, sú spojené s cieľmi stanovenými v článku 3 ods. 3 ZEÚ, podľa ktorého má Európska únia zaviesť vnútorný trh založený na sociálnom trhovom hospodárstve s vysokou konkurencieschopnosťou s cieľom dosiahnuť plnú zamestnanosť a sociálny pokrok, ako aj v článkoch 56 a 151 ZFEÚ. Adekvátne vykonávanie a účinné uplatňovanie a presadzovanie sú kľúčovými prvkami, ktoré sú zárukou účinnosti uplatniteľných pravidiel Európskej únie. Rozpory a rozdiely v spôsobe vykonávania smernice 96/71/ES uplatňovanej a presadzovanej v rôznych členských štátoch neprispievajú k jej správnemu fungovaniu. Vzniká tak riziko, že bude veľmi ťažké, ak nie nemožné, vytvoriť nevyhnutné rovnaké podmienky pre poskytovateľov služieb a zabezpečiť, aby pracovníci vyslaní na účely poskytovania služieb požívali v celej EÚ rovnakú úroveň ochrany zaručenú smernicou. Za týchto okolností možno požadovanú právnu jednoznačnosť a istotu dosiahnuť len na úrovni EÚ. Ciele tohto návrhu preto nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni členských štátov a vyžadujú si opatrenie na úrovni EÚ. V súlade so zásadou proporcionality táto smernica neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvedených cieľov. S cieľom zlepšiť uplatňovanie a presadzovanie smernice 96/71/ES v praxi sa navrhuje kombinácia účinných preventívnych opatrení a primeraných a úmerných sankcií. Navrhované jednotnejšie pravidlá týkajúce sa administratívnej spolupráce, vzájomnej pomoci, vnútroštátnych kontrolných opatrení a inšpekcií odrážajú rôznorodý charakter systémov inšpekcií a kontrol v jednotlivých členských štátoch, pričom sa snažia vyhnúť zbytočnému alebo nadmernému administratívnemu zaťaženiu poskytovateľov služieb. Okrem toho je takisto poskytnutá záruka, že sa bude rešpektovať rozmanitosť rôznych sociálnych modelov a systémov pracovnoprávnych vzťahov v členských štátoch. 3.4 Podrobné vysvetlenie návrhu 3.4.1 Predmet úpravy Okrem toho, že článok 1 opisuje ciele tohto návrhu smernice, obsahuje aj tzv. „Montiho klauzulu“. Kombinuje znenie článku 2 nariadenia Rady č. 2679/98[38] a článku 1 ods. 7 smernice o službách[39]. Je tiež v súlade so znením podobných ustanovení zahrnutých napríklad v nedávnom návrhu nariadenia o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (prepracované znenie bruselského nariadenia I)[40] a nedávno prijatom nariadení o makroekonomických nerovnováhach[41]. 3.4.2 Predchádzanie zneužívaniu a obchádzaniu - lepšie uplatňovanie pojmu vysielanie a jeho monitorovanie V súlade s vymedzením v článku 2 ods. 1 smernice 96/71/ES[42] „ vyslaný pracovník “ znamená, na účely tejto smernice, pracovníka, ktorý počas vymedzeného obdobia vykonáva prácu na území iného členského štátu než štát, v ktorom bežne pracuje . Bez toho, aby bol dotknutý článok 2 ods. 2 smernice 96/71/ES[43], pracovník sa považuje za vyslaného pracovníka na základe zváženia faktickej situácie dotknutého pracovníka a okolností, za ktorých má vykonávať svoju činnosť vrátane: - dočasného charakteru činností, ktoré sa majú vykonať, - existencie priameho pracovnoprávneho vzťahu medzi podnikom vysielajúcim pracovníka a týmto pracovníkom počas celého obdobia vyslania, - krajiny, v ktorej pracovník bežne pracuje, a - existencie skutočnej väzby medzi zamestnávateľom a krajinou pôvodu pracovníka. V smernici 96/71/ES sa však ďalej neuvádza, ako zistiť, či je zamestnávateľ usadený v členskom štáte, a neuvádzajú sa v ňom špecifickejšie kritériá, na základe ktorých sa určuje dočasný charakter práce, ktorú majú dočasní pracovníci vykonávať, ani členské štáty, v ktorých príslušní pracovníci „bežne pracujú“. To viedlo k viacerým problémom s vykonávaním, uplatňovaním a presadzovaním smernice v praxi. Príslušné orgány v členských štátoch, poskytovatelia služieb, ako aj samotní vyslaní pracovníci často čelia nejasným situáciám, kedy je ťažké určiť, či sa vysielanie vykonáva v zmysle smernice o vysielaní pracovníkov alebo nie[44]. Takisto došlo k zneužívaniu zo strany zamestnávateľov, ktorí využili nejednoznačnosť právnych predpisov, aby obišli platné predpisy[45]. Aby sa zabránilo obchádzaniu predpisov, a v záujme boja proti zneužívaniu uplatňovania smernice 96/71/ES, sa v tomto návrhu v článku 3 odsekoch 1 a2 uvádza orientačný neúplný zoznam kvalitatívnych kritérií/základných prvkov charakterizujúcich dočasný charakter vlastný pojmu vysielanie na účely poskytovania služieb[46], ako aj existencia skutočnej väzby medzi zamestnávateľom a členským štátom, z ktorého sa vysielanie uskutočňuje. Táto ďalšia špecifikácia a objasnenie prispeje k väčšej právnej istote. Jasnejší a ľahšie presaditeľný orientačný opis základných prvkov pojmu vysielanie na účely poskytovania služieb, ako aj kritériá súvisiace s tým, čo predstavuje skutočné usadenie poskytovateľa služieb v členskom štáte, pomôže vyhnúť sa „kreatívnemu uplatňovaniu“ smernice 96/71/ES v situáciách, ktoré nepredstavujú riadne vyslanie v zmysle smernice. Úloha členských štátov, z ktorých sa vysielanie pracovníkov uskutočňuje, je ďalej objasnená v rámci administratívnej spolupráce ( článok 7 ). 3.4.3 Prístup k informáciám Prístup k včasným informáciám týkajúcim sa pracovných podmienok uplatniteľných v hostiteľskej krajine je predpokladom pre zúčastnené strany, aby mohli poskytovať služby v súlade s pravidlami vyplývajúcimi zo smernice 96/71/ES a jej transpozície do vnútroštátnych právnych predpisov. Práve MSP trpia nedostatkom transparentných informácií o uplatniteľných pracovných podmienkach v hostiteľskom členskom štáte, keďže majú veľmi malú kapacitu na to, aby si tieto predpisy sami vyhľadávali. Takto budú podniky znášať nižšie náklady na vyhľadávanie uplatniteľných pracovných podmienok v hostiteľskom členskom štáte. Prístup k informáciám takisto predstavuje dôležitý nástroj, ktorým sa uľahčuje rešpektovanie práv pracovníkov a ich ochrany. Na kontrolu dodržiavania právnych predpisov je takisto nevyhnutná primeraná a účinná administratívna spolupráca medzi členskými štátmi. Úspešné vykonávanie, uplatňovanie a presadzovanie smernice 96/71/ES by bolo ťažké, pokiaľ tieto požiadavky nie sú v dostatočnej miere zaručené. Napriek zlepšeniam, ktoré sa dosiahli v prístupe k informáciám[47], článok 5 zahŕňa množstvo ďalších dôležitých podrobnejších opatrení, ktoré majú pomôcť zabezpečiť ľahko dostupné a všeobecne prístupné informácie o podmienkach, ktoré je potrebné dodržiavať, vrátane tých, ktoré sú už stanovené v kolektívnych zmluvách (odsek 4). 3.4.4 Administratívna spolupráca a vzájomná pomoc Všeobecné zásady, pravidlá a postupy potrebné pre účinnú administratívnu spoluprácu a pomoc sú stanovené v článku 6 , pričom na úlohu členského štátu, z ktorého sa vysielanie uskutočňuje, sa vzťahuje článok 7 . Náležitý právny základ je takisto stanovený v článku 18 pre využívanie samostatnej a špecifickej aplikácie Informačného systému o vnútornom trhu (Internal Market Information System, IMI) ako systému elektronickej výmeny informácií, ktorý má uľahčiť administratívnu spoluprácu v oblasti vysielania pracovníkov. V článku 8 sa stanovujú sprievodné opatrenia na rozvinutie administratívnej spolupráce, jej uľahčenie, podporu, pomoc a ďalšie vylepšenie, ako aj na zvýšenie vzájomnej dôvery aj prostredníctvom finančnej podpory. 3.4.5 Monitorovanie dodržiavania predpisov – vnútroštátne kontrolné opatrenia – administratívna spolupráca Kapitola IV „Monitorovanie dodržiavania predpisov“ sa vzťahuje na vnútroštátne kontrolné opatrenia vrátane tých, ktoré sa môžu uplatňovať na štátnych príslušníkov tretej krajiny, s legálnym pobytom a zákonným zamestnaním, vyslaných do EÚ svojim zamestnávateľom. Takisto sa vzťahuje na inšpekcie. Je úzko prepojená s kapitolou III (administratívna spolupráca) a kapitolou I (všeobecné ustanovenia, najmä článok 3 ods. 1 a 2), preto by sa mala by sa vykladať v úzkom spojení s uvedenými ustanoveniami. Ako sa uznalo v judikatúre Európskeho súdneho dvora, účinná ochrana práv pracovníkov, ktorá predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, môže tiež opodstatňovať určité vnútroštátne inšpekcie a kontrolné opatrenia, ktoré sú potrebné na vykonávanie úlohy všeobecného dozoru orgánov pri monitorovaní plnenia hmotnoprávnych záväzkov v zmysle verejného záujmu[48]. V prípade inšpekcií súvisiacich s vykonávaním smernice však musia členské štáty dodržiavať článok 56 ZFEÚ a vyhnúť sa vytvoreniu alebo obhajovaniu neoprávnených a neprimeraných obmedzení voči poskytovateľom služieb v rámci Európskej únie[49]. Vo veciach Finalarte [50] Súdny dvor pripustil, že od podnikov usadených mimo územia hostiteľského členského štátu by sa mohlo vyžadovať, aby poskytli viac informácií ako podniky so sídlom v danom členskom štáte, pokiaľ by toto rozdielne zaobchádzanie mohlo byť opodstatnené objektívnymi rozdielmi medzi predmetnými podnikmi a podnikmi usadenými v danom hostiteľskom členskom štáte. Súdny dvor však takisto uznal, že existencia organizovaného systému spolupráce a výmeny informácií[51] je bezpochyby prepojená s možnosťou členských štátov uplatňovať určité kontrolné opatrenia v záujme monitorovania dodržiavania predpisov. Takýto účinne fingujúci systém môže viesť k tomu, že určité obmedzenia budú nadbytočné[52]. Administratívna spolupráca a vnútroštátne kontrolné opatrenia teda predstavujú dve strany mince. Pri niektorých aspektoch pojmu vysielanie, ako je skutočná väzba medzi zamestnávateľom a vysielajúcim členským štátom, zohráva kľúčovú úlohu členský štát, z ktorého sa vysielanie uskutočňuje, zatiaľ čo záležitosti, ako je dodržiavanie pracovných podmienok v krajine, v ktorej sa služby poskytujú, možno kontrolovať len v hostiteľskom členskom štáte. Pokiaľ ide o ostatné záležitosti, ako sú orientačné kvalitatívne kritériá, ktoré sa majú používať v súvislosti s pojmom vysielanie, môže byť potrebná aj úzka spolupráca oboch krajín. Preto sú obe krajiny hlavou súčasťou účinne fungujúceho systému spolupráce a výmeny informácií, aj v prípade, že skutočný rozsah ich činností môže byť v tomto kontexte odlišný. Účinnosť administratívnej spolupráce, ako aj kontroly a monitorovanie, ktoré sa už vykonávajú v členskom štáte, v ktorom je podnik usadený, sú preto dôležitými prvkami posúdenia kompatibility príslušných vnútroštátnych kontrolných opatrení s právnymi predpismi Únie podľa konkrétnych prípadov[53]. Preto bola zahrnutá doložka o preskúmaní s cieľom ďalšieho zhodnotenia situácie, najmä preskúmania potreby a vhodnosti uplatňovania vnútroštátnych kontrolných opatrení s ohľadom na skúsenosti s fungovaním systému administratívnej spolupráce a technického vývoja a jeho účinnosť[54] (článok 9 odsek 3). Z monitorovania, ktoré sa začalo na základe oznámenia Komisie z apríla 2006, vyplýva nielen to, že vnútroštátne kontrolné opatrenia uplatňované členskými štátmi sú nápadne rozmanité, ale takisto sa zdá, že mnohé členské štáty sa opierajú len svoje vlastné vnútroštátne opatrenia a nástroje na kontrolu poskytovateľov služieb.[55] Tieto opatrenia a nástroje sa navyše uplatňovali takým spôsobom, ktorý nebol vždy odôvodnený alebo primeraný vzhľadom na sledované ciele a preto neboli v súlade s článkom 56 ZFEÚ, ako ich vykladal Európsky súdny dvor. V prípade judikatúry súdny dvor ďalej objasnil kompatibilitu určitých vnútroštátnych kontrolných opatrení s platnými právnymi predpismi EÚ. Opäť potvrdil, že požiadavka primeraného predchádzajúceho vyhlásenia je vhodným opatrením na uľahčenie potrebných kontrol, ktoré sa majú vykonať, a na zabránenie podvodom[56]. Okrem toho vzhľadom na povinnosť uchovávať určité špecifické sociálne doklady na území daného členského štátu Súdny dvor[57] priznal, že povinnosť uložená zahraničným podnikom uchovávať pracovnú zmluvu (alebo ekvivalentný dokument v zmysle smernice 91/533), výplatné pásky, časové výkazy a doklad o zaplatení mzdy na stavenisku, ako aj povinnosť prekladať príslušné dokumenty do jazyka daného členského štátu[58] nepredstavuje neoprávnené a neúmerné obmedzovanie slobody poskytovať služby[59]. Podobná povinnosť uchovávať kópie dokumentov, ktoré sú rovnocenné individuálnemu vyúčtovaniu a výplatným páskam, na pracovisku[60] alebo na adrese zástupcu zamestnávateľa alebo iného zamestnanca na území príslušného členského štátu sa rovnako nepokladá za porušovanie ustanovení zmluvy o slobode poskytovať služby[61]. Napriek požiadavkám uvedeným v predchádzajúcom odseku sa Súdny dvor rozhodol, že členské štáty ne smú ukladať žiadne z nasledujúcich požiadaviek na poskytovateľa služieb usadeného v inom členskom štáte, ktorý dočasne vysiela pracovníkov do iného členského štátu na účely poskytovania služieb: - povinnosť poskytovateľa mať prevádzku na ich území; - povinnosť poskytovateľa získať od príslušných orgánov povolenie alebo sa u nich zaregistrovať vrátane zápisu do registra alebo registrácie u profesijného subjektu alebo združenia na ich území, alebo spĺňať akúkoľvek inú rovnocennú požiadavku okrem prípadov, ktoré sú stanovené v iných nástrojoch práva EÚ; - povinnosť určiť zástupcu alebo ad hoc sprostredkovateľa usadeného alebo s pobytom v hostiteľskom členskom štáte; - zákaz pre poskytovateľa vytvoriť určitú formu alebo typ infraštruktúry na ich území vrátane kancelárií či priestorov, ktoré poskytovateľ potrebuje, aby mohol poskytovať príslušné služby; - povinnosť uchovávať určité sociálne doklady na svojom území bez akejkoľvek výnimky a/alebo časového obmedzenia, ak dané informácie možno získať od zamestnávateľa alebo orgánov v členskom štáte, v ktorom je podnik zriadený, v primeranej lehote; - povinnosť vypracovať príslušné sociálne doklady v súlade s predpismi hostiteľskej krajiny. Pokladá sa za vhodné, aby táto judikatúra bola objasnená jej kodifikáciou v tomto návrhu, pričom sa jasne uvedie, ktoré požiadavky sú zlučiteľné s povinnosťami stanovenými v právnych predpisoch EÚ, a ktoré nie sú. Plnením svojich povinností by členské štáty výrazne prispeli k zníženiu administratívneho zaťaženia v súlade s cieľmi stanovenými Európskou radou. Pre MSP by lepšie presadzovanie existujúcej smernice, vyrovnanejšie podmienky a spravodlivejšia hospodárska súťaž boli prínosom. Lepšia administratívna spolupráca a účinné a primerané inšpekcie založené na posúdení rizika a by zvýšili účinnosť inšpekcií a znížili spoločnostiam náklady v nerizikových sektoroch či situáciách, čo by prispelo k tomu, že kontroly budú predstavovať menšie zaťaženie[62]. Okrem toho by sa mali v súlade s dohovorom Medzinárodnej organizácie práce č. 81[63] na základe pravidelného posúdenia rizík zo strany príslušných orgánov vykonávať účinné a primerané inšpekcie s cieľom kontrolovať a monitorovať dodržiavanie platných predpisov (článok 10). Aby sa odzrkadlila odlišnosť systémov pracovnoprávnych vzťahov a rozmanitosť systémov kontroly v jednotlivých členských štátoch, môžu aj iní účastníci a/alebo subjekty monitorovať určité pracovné podmienky vyslaných pracovníkov, ako sú minimálna mzda a pracovný čas. 3.4.6. Presadzovanie – ochrana práv, subdodávateľské reťazce, zodpovednosť a sankcie Kapitola V ( články 11 – 12 ) sa týka presadzovania a ochrany práv, čo patrí k základným právam: Charta základných práv Európskej únie potvrdzuje právo na účinný prostriedok nápravy pre každého, koho práva a slobody zaručené právom Európskej únie sú porušované, alebo sa nerešpektujú. Mechanizmy podávania sťažností Aby sa uľahčilo presadzovanie právnych predpisov a aby sa zabezpečilo korektnejšie uplatňovanie článku 6 smernice 96/71/ES v praxi, je potrebné zaviesť účinné mechanizmy, pomocou ktorých môžu vysielaní pracovníci podávať sťažnosti priamo alebo prostredníctvom tretích strán, ako sú odborové organizácie, po ich schválení ( článok 11 ). Nie je tým dotknutá súdna právomoc súdov v členských štátoch, ako je stanovená najmä v príslušných nástrojoch práva Únie a/alebo v medzinárodných dohovoroch, ani vnútroštátne procesné pravidlá týkajúce sa zastupovania a obhajoby na súdoch. Spoločné inštitúcie sociálnych partnerov, pokiaľ sa na ne vzťahuje článok 3 ods. 1 smernice 96/71/ES, môžu mať tiež oprávnený záujem na zabezpečení, aby sa dodržiavali ustanovenia smernice 96/71/ES. Spoločná a nerozdielna zodpovednosť Ochrana práv pracovníkov je predmetom osobitného záujmu v subdodávateľských reťazcoch, ktoré sú v Európskej únii rozšírené najmä v sektore stavebníctva. Existuje dôkaz o tom, že v mnohých prípadoch dochádza k zneužívaniu vyslaných pracovníkov a k nezaplateniu ich mzdy alebo časti ich mzdy, na ktorú majú nárok v zmysle smernice 96/71/ES. Je takisto možné, že vyslaní pracovníci si nemôžu uplatniť nárok na mzdu voči svojmu zamestnávateľovi, pretože daná spoločnosť zanikla, alebo reálne nikdy neexistovala. Aby sa zabezpečilo, že subdodávatelia si budú plniť svoje právne a zmluvné záväzky, najmä pokiaľ ide o práva pracovníkov, je potrebné zaviesť primerané, účinné a odrádzajúce opatrenia. Okrem toho väčšia transparentnosť v subdodávateľských postupoch povedie k vyššej ochrane práv pracovníkov. Európsky parlament v parlamentných otázkach[64] uviedol, že je potrebné vypracovať návrh, a prijal niekoľko uznesení o tejto problematike, v ktorých Komisiu vyzýva, aby zaviedla legislatívny nástroj upravujúci spoločnú a nerozdielnu zodpovednosť na úrovni EÚ, najmä v prípade dlhých subdodávateľských reťazcov[65]. V tomto ohľade je však potrebné zaujať opatrný postoj, aby sa náležite zohľadnili rozdiely v právnych systémoch zavedených v jednotlivých členských štátoch, ako aj vplyv, ktorý takéto systémy môžu mať na cezhraničné poskytovanie služieb v rámci vnútorného trhu. Preto je pochopiteľné, že názory medzi zúčastnenými stranami v otázke uskutočniteľnosti a/alebo vhodnosti nástroja na úrovni Únie[66] sa rozchádzajú. V súčasnosti zavádza spoločnú a/alebo nerozdielnu zodpovednosť pre subjekty iné ako priamy zamestnávateľ vzhľadom na príspevky na sociálne zabezpečenie, dane a/alebo (minimálne) mzdy len niekoľko členských štátov (8) a Nórsko. Medzi rôznymi vnútroštátnymi systémami spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti sú podstatné rozdiely[67]. Rôzne právne tradície a kultúry pracovnoprávnych vzťahov v príslušných krajinách naznačujú, že prijatý systém je vysoko špecifický pre každú vnútroštátnu situáciu a že len niekoľko prvkov, ak vôbec nejaké, možno preniesť do spôsobu riešenia na európskej úrovni. Ďalší prieskum potvrdzuje, že hoci niektoré mechanizmy spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti preukazujú podobnosti, stále sa výrazne odlišujú v rozsahu pôsobnosti, skutočnom vykonávaní a účinnosti vrátane cezhraničných situácií.[68] Súdny dvor EÚ vo svojej ustálenej judikatúre zopakoval, že ochrana práv pracovníkov môže odôvodniť obmedzenie slobody poskytovať služby. Vo veci Finalarte [69] Súdny dvor takisto uviedol, že rozdiely medzi zahraničnými a národnými spoločnosťami, pokiaľ ide o zaobchádzanie, môžu byť odôvodnené objektívnymi rozdielmi a nemusia nutne predstavovať diskrimináciu, ktorá je v rozpore so slobodou poskytovať služby. Judikatúra Súdneho dvora EÚ takisto poskytuje usmernenia týkajúce sa možnej nezlučiteľnosti niektorých existujúcich systémov spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti s povinnosťami vyplývajúcimi z právnych predpisov EÚ. Súdny dvor vo svojom rozsudku vo veci Wolff-Müller [70] vyhlásil, že nemecká schéma (reťazovej) zodpovednosti za platby minimálnej mzdy by sa za istých podmienok mohla pokladať za opodstatnené opatrenie, zatiaľ čo belgická schéma spoločnej zodpovednosti za (mzdové) daňové pohľadávky sa pokladá za neprimerané opatrenie a je teda nezlučiteľná s ustanoveniami zmluvy o slobode poskytovania služieb[71]. Tento návrh obsahuje špecifické ustanovenia týkajúce sa povinností dodávateľov a (spoločnej a nerozdielnej) zodpovednosti s ohľadom na dodržiavanie príslušných pracovných podmienok vyslaných pracovníkov zo strany subdodávateľov ( článok 12 ). Zameriava sa na preventívne opatrenia v kombinácii s možnosťou zachovať alebo zaviesť ďalekosiahle systémy spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti alebo reťazovej zodpovednosti v členských štátoch, ktoré o to majú záujem. Predpisy sú obmedzené na odvetvie stavebníctva, ako sa uvádza v zozname činností zahrnutom do prílohy k smernici 96/71. Zahrnuté je aj vysielanie agentúrami pre dočasné zamestnávanie za predpokladu, že je zamerané na činnosti v sektore stavebníctva. V prípade záujmu však môžu členské štáty rozšíriť rozsah pôsobnosti uvedených predpisov na iné sektory. Tento vyvážený balík opatrení by mal dostatočne odrážať rozdielnosť a rozmanitosť existujúcich systémov na vnútroštátnej úrovni, pričom by mal zabrániť ďalšiemu neopodstatnenému administratívnemu zaťaženiu pre spoločnosti. Spoločnosti by okrem toho už nemali preberať zodpovednosť verejných orgánov za overovanie uplatňovania pracovnoprávnych predpisov zo strany iných spoločností. V súlade s usmerneniami OECD pre nadnárodné spoločnosti by sa však v rámci zodpovedného obchodného správania a riadenia mala vykonávať aspoň hĺbková analýza rizík pri výbere subdodávateľov. Takisto existujú dôkazy, ktoré naznačujú, že primerané riadenie rizík môže mať zmysel z obchodného hľadiska[72]. Tento návrh smernice charakterizuje komplexný prístup k presadzovaniu vrátane zvyšovania informovanosti (lepšia informovanosť), štátnym mechanizmom presadzovania (inšpekcie a sankcie) a súkromným mechanizmom presadzovania (spoločná a nerozdielna zodpovednosť). Pre vyvážený prístup sú dôležité všetky aspekty. Oslabenie jedného z aspektov by znamenalo posilnenie ostatných aspektov presadzovania s cieľom dosiahnuť podobný výsledok. Preto boli všetky aspekty zahrnuté do návrhu vyváženým spôsobom. Navrhovaný systém spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti je obmedzený na situácie súvisiace s priamymi subdodávateľmi v sektore stavebníctva, v ktorom sa zaznamenalo najviac prípadov nezaplatenia miezd. Dodávatelia, ktorí si splnili náležité povinnosti, nemôžu niesť zodpovednosť v súlade s článkom 12 ods. 1. Spoločná a nerozdielna zodpovednosť je mechanizmus samoregulácie medzi súkromnými subjektmi, ktorý predstavuje oveľa menej obmedzujúci a primeranejší systém, než sú možné alternatívne systémy, ako je čisté opatrenie na úrovni štátu prostredníctvom inšpektorov a formou sankcií. 3.4.7. Cezhraničné vymáhanie administratívnych pokút a sankcií Vzhľadom na nadnárodný charakter vysielania pracovníkov je vzájomné uznávanie a vymáhanie pokút a sankcií kľúčové, najmä v krajine, kde je spoločnosť dočasne vysielajúca pracovníkov do iného členského štátu usadená. Chýbajúci spoločný nástroj vzájomného uznávania a vymáhania pokút a sankcií sa pokladá za hlavný dôvod problémov a ťažkostí pri praktickom presadzovaní[73]. Tento problém je čiastočne spôsobený tým, že neplnenie povinností vyplývajúcich zo smernice 96/71/ES sa v jednotlivých členských štátoch sankcionuje odlišne[74]. V mnohých členských štátoch majú uložené sankcie charakter pokút alebo trestov, zatiaľ čo v iných spadajú do administratívneho práva, a v niektorých sa uplatňuje kombinácia uvedených dvoch foriem. Spory týkajúce sa pracovných podmienok, ktoré sa majú dodržiavať, sú však hlavne (ak nie všetky) spory občianskoprávnej povahy. Existujúce nástroje EÚ sa do určitej miery vzťahujú na uloženie určitých pokút a sankcií, a to aj prostredníctvom vzájomnej pomoci a vzájomného uznávania. Napríklad v rámcovom rozhodnutí Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie[75] sa stanovuje vzájomné uznávanie finančných sankcií[76]a tým sa prostredníctvom jednoduchého a účinného systému uľahčuje ich cezhraničné vymáhanie. Vzťahuje sa aj na uznávanie rozhodnutí týkajúcich sa trestných činov, ktorých účelom je vykonávanie povinností vyplývajúcich z nástrojov prijatých v zmysle zmlúv. Uznávanie a výkon rozsudkov s ohľadom na občianskoprávne spory podliehajú nariadeniu Brusel I.[77] Vzhľadom na pokuty a sankcie administratívnej povahy, proti ktorým sa možno odvolať na iných ako trestných súdoch, neexistujú podobné nástroje. Preto sa v kapitole VI ( články 13 - 16 ) stanovuje systém cezhraničného vymáhania takýchto administratívnych pokút a sankcií. Ako zdroj inšpirácie bol použitý systém vymáhania príspevkov na sociálne zabezpečenie stanovené v nariadení 987/2009[78] a systém vymáhania daňových pohľadávok stanovený v nariadení 2010/24/EÚ[79]. Na potrebnú vzájomnú pomoc a spoluprácu medzi príslušnými orgánmi sa využije systém IMI. Cieľom tejto kapitoly nie je zavedenie harmonizovaných pravidiel pre súdnu spoluprácu, súdnu právomoc alebo uznávanie a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných záležitostiach, ani úprava platných právnych predpisov. Naďalej sa uplatňujú aj iné nástroje EÚ, ktoré sa vzťahujú na takéto záležitosti vo všeobecnej rovine. 3.4.8. Záverečné ustanovenia - sankcie Článok 17 zahŕňa štandardné ustanovenie týkajúce sa sankcií v prípade nedodržiavania právnych predpisov, ktoré by mali byť účinné, primerané a odrádzajúce (článok 17). Účinnosť si vyžaduje, aby sankcie boli vhodné na dosiahnutie žiadaného cieľa, t. j. dodržiavanie predpisov. Na dosiahnutie primeranosti je potrebné, aby sankcie boli úmerné závažnosti správania a ich účinky nesmú presiahnuť to, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa. Aby boli sankcie odrádzajúce, musia pre potenciálnych budúcich páchateľov predstavovať adekvátny odstrašujúci prostriedok. V článku 18 je stanovený vhodný právny základ pre využívanie Informačného systému o vnútornom trhu (Internal Market Information System, IMI) ako systému elektronickej výmeny informácií, ktorý sa má používať na uľahčenie administratívnej spolupráce. Článok 19 obsahuje potrebné technické dodatky k nariadeniu o IMI. 4. VPLYV NA ROZPOČET Očakáva sa, že tento návrh bude mať vplyv na rozpočet EÚ. Náklady na granty (projekty, semináre, výmena osvedčených postupov atď.) vo výške 2 miliónov EUR, ako aj náklady na Výbor odborníkov pre vysielanie pracovníkov vo výške 0,264 miliónov EUR ročne sa pokryjú zo zdrojov v rámci programu PROGRESS (2013) a Programu pre sociálnu zmenu a inováciu (2014 - 2020). Náklady vo výške 0,5 miliónov EUR na štúdiu hodnotenia ex-post v roku 2016 budú pokryté v rámci Programu pre sociálnu zmenu a inováciu. Náklady na ľudské zdroje vo výške 0,232 miliónov EUR a iné administratívne výdavky (cestovné náklady vo výške 0,01 miliónov EUR; Konferencie zúčastnených strán, ktoré sa konajú každý druhý rok, vo výške 0,36 miliónov EUR) sa pokryjú v rámci okruhu 5 viacročného finančného rámca. Podrobné vysvetlenie poskytuje finančný výkaz, ktorý tvorí prílohu k tomuto návrhu. 2012/0061 (COD) Návrh SMERNICA EURÓPSKEHO PARLAMENTU A RADY o presadzovaní smernice 96/71/ES o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Text s významom pre EHP) EURÓPSKY PARLAMENT A RADA EURÓPSKEJ ÚNIE, so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie, a najmä na jej článok 53 ods. 1 a článok 62, so zreteľom na návrh Európskej komisie, po postúpení návrhu legislatívneho aktu národným parlamentom, so zreteľom na stanovisko Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru[80], so zreteľom na stanovisko Výboru regiónov[81], po porade s európskym dozorným úradníkom pre ochranu údajov, konajúc v súlade s riadnym legislatívnym postupom, keďže: (1) Voľný pohyb pracovníkov, sloboda usadiť sa a sloboda poskytovať služby patria k základným princípom vnútorného trhu v Únii zakotveným v zmluve. Vykonávanie týchto princípov Únia ďalej rozvíja s cieľom zaručiť rovnaké podmienky pre podniky a dodržiavanie práv pracovníkov. (2) Voľný pohyb pracovníkov zaručuje každému občanovi právo slobodne odísť do iného členského štátu za prácou a na tento účel sa tam usadiť a chráni ich pred diskrimináciou, pokiaľ ide o zamestnanie, odmeňovanie a ďalšie pracovné podmienky v porovnaní so štátnymi príslušníkmi daného členského štátu. Voľný pohyb je potrebné odlíšiť od slobody poskytovať služby, ktorá zahŕňa aj právo podnikov poskytovať služby v inom členskom štáte, na účely čoho môžu dočasne vyslať vlastných pracovníkov, aby v danom štáte vykonávali činnosti potrebné na poskytovanie týchto služieb. (3) S ohľadom na pracovníkov dočasne vyslaných na účely poskytovania služieb v inom členskom štáte ako v tom, kde bežne vykonávajú svoju prácu, sa v smernici Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb[82] stanovuje základ jasne definovaných pracovných podmienok, ktoré musí dodržiavať poskytovateľ služieb v členskom štáte, do ktorého sa vysielanie uskutočňuje, aby príslušným pracovníkom zabezpečil minimálnu ochranu. (4) Aby sa predišlo a vyhlo obchádzaniu a/alebo zneužívaniu uplatniteľných predpisov zo strany spoločností formou nečestného alebo podvodného využívania slobody poskytovať služby zakotvenej v zmluve a/alebo uplatňovania smernice 96/71/ES, ako aj v záujme boja proti takémuto konaniu, by sa malo zlepšiť uplatňovanie pojmu vyslanie a jeho monitorovanie. (5) Preto je potrebné jasne vysvetliť základné faktické prvky charakterizujúce dočasnú povahu vlastnú pojmu vysielanie, ktoré naznačuje, že zamestnávateľ by mal byť skutočne usadený v členskom štáte, z ktorého sa vysielanie uskutočňuje, ako aj vzťah medzi smernicou 96/71/ES a nariadením (ES) č. 593/2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (ďalej len „nariadenie Rím I“)[83]. (6) Rovnako, ako v prípade smernice 96/71/ES, ani touto smernicou by nemalo byť dotknuté uplatňovanie právnych predpisov, ktoré sa podľa článku 8 nariadenia Rím I uplatňujú na individuálne pracovné zmluvy, ani uplatňovanie nariadenia Európskeho parlamentu a Rady č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia[84] a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia[85]. (7) V zmluve sa výslovne uznáva rešpektovanie rozmanitosti vnútroštátnych systémov pracovnoprávnych vzťahov, ako aj autonómia sociálnych partnerov[86]. (8) Odborové organizácie zohrávajú dôležitú úlohu pri vysielaní pracovníkov na účely poskytovania služieb, keďže sociálni partneri môžu v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou stanoviť odlišné úrovne (alternatívne alebo súčasne) uplatniteľných minimálnych miezd.[87] (9) S cieľom zabezpečiť, aby sa vyslaným pracovníkom riadne zaplatila mzda a za predpokladu, že osobitné príplatky súvisiace s vyslaním sa pokladajú za súčasť minimálnej mzdy, by sa takéto príplatky mali strhnúť z platu len vtedy, ak je to stanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch, kolektívnych zmluvách, a/alebo ak je to praxou hostiteľského členského štátu. (10) Primerané a účinné vykonávanie a presadzovanie sú kľúčovými prvkami pri ochrane práv vyslaných pracovníkov, zatiaľ čo nedostatočné presadzovanie oslabuje účinnosť predpisov Únie uplatniteľných v tejto oblasti. Preto je nevyhnutná úzka spolupráca medzi Komisiou a členskými štátmi, bez toho, aby sa v tejto súvislosti zanedbala dôležitá úloha inšpektorátov práce a sociálnych partnerov. (11) V tomto ohľade je základom vzájomná dôvera, duch spolupráce, trvalý dialóg a vzájomné porozumenie. (12) Aby bolo možné lepšie a jednotnejšie uplatňovať smernicu 96/71/ES, je vhodné stanoviť systém elektronickej výmeny informácií, ktorým sa uľahčí administratívna spolupráca, a príslušné orgány by mali v čo najväčšej miere využívať Informačný systém o vnútornom trhu (IMI). Tým by sa však nemalo zabrániť uplatňovaniu bilaterálnych zmlúv alebo dohôd týkajúcich sa administratívnej spolupráce. (13) Administratívna spolupráca a vzájomná pomoc medzi členskými štátmi by mali byť v súlade s predpismi o ochrane osobných údajov stanovenými v smernici 95/46/ES a s ohľadom na administratívnu spoluprácu prostredníctvom Informačného systému o vnútornom trhu by mala byť takisto v súlade s nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 z 18. decembra 2000 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi Spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov[88] a s nariadením (EÚ) xxx (ďalej len „nariadenie o IMI“) o administratívnej spolupráci prostredníctvom informačného systému o vnútornom trhu. (14) Mali by sa ďalej skonkretizovať povinnosti členských štátov týkajúce sa všeobecného sprístupnenia informácií o pracovných podmienkach a zabezpečenia účinného prístupu k nim, a to nielen poskytovateľom služieb z iných členských štátov, ale aj príslušným vyslaným pracovníkom. (15) Členské štáty by mali určiť, akým spôsobom sa poskytovateľom a príjemcom poskytujú ľahko dostupné relevantné informácie, pričom sa uprednostňuje ich sprístupnenie na webových stránkach, podľa noriem týkajúcich sa dostupnosti webových stránok. Takéto webové stránky by mali zahŕňať najmä všetky webové stránky zriadené v súlade s právnymi predpismi EÚ na účely propagácie podnikania a/alebo rozvoja cezhraničných služieb. (16) S cieľom zabezpečiť správne uplatňovanie hmotnoprávnych pravidiel týkajúcich sa pracovných podmienok, ktoré sa majú dodržiavať v súvislosti s vyslanými pracovníkmi, a monitorovať ich dodržiavanie, by členské štáty mali uplatňovať len určité kontrolné opatrenia alebo administratívne náležitosti na podniky vysielajúce pracovníkov na účely poskytovania služieb. Takéto opatrenia a požiadavky sa môžu uložiť len za predpokladu, že príslušné orgány nemôžu vykonávať svoju dozornú úlohu účinne bez požadovaných informácií a potrebné informácie nie je možné ľahko získať prostredníctvom zamestnávateľa vyslaných pracovníkov ani orgánov v členskom štáte, kde je poskytovateľ služieb usadený, v primeranej lehote a/alebo ak by menej reštriktívne opatrenia nezabezpečili dosiahnutie cieľov vnútroštátnych kontrolných opatrení, ktoré sa pokladajú za nevyhnutné. (17) K účinnému boju proti skrytým pracovným pomerom by mal prispieť komplexný systém preventívnych a kontrolných opatrení spolu s odrádzajúcimi sankciami s cieľom zistiť a zabrániť jednotlivým prípadom falošnej samostatnej zárobkovej činnosti. (18) Aby sa zabezpečilo lepšie a jednotnejšie uplatňovanie smernice 96/71/ES, ako aj jej presadzovanie v praxi, a aby sa v najvyššej možnej miere zredukovali rozdiely v úrovni uplatňovania a presadzovania v Únii, členské štáty by mali zabezpečiť, aby sa na ich území vykonávali účinné a primerané inšpekcie. (19) Národné inšpektoráty práce, sociálni partneri a iné monitorovacie subjekty sú v tomto ohľade najdôležitejšie a mali by aj naďalej zohrávať túto rozhodujúcu úlohu. (20) S cieľom flexibilne pristupovať k rozmanitosti trhov práce a systémov pracovnoprávnych vzťahov môžu niektoré pracovné podmienky vyslaných pracovníkov výnimočne monitorovať aj iní účastníci a/alebo subjekty za predpokladu, že príslušným osobám ponúkajú rovnocennú úroveň ochrany a že uvedené monitorovanie vykonávajú nediskriminačným a objektívnym spôsobom. (21) Subjekty vykonávajúce inšpekcie a iné príslušné subjekty členských štátov, ktorých činnosť je zameraná na monitorovanie a presadzovanie, by mali spolupracovať a vymieňať si informácie, ako sa stanovuje v príslušných právnych predpisoch, s cieľom overovať dodržiavanie predpisov uplatniteľných na vyslaných pracovníkov. (22) Členské štáty sa vyzývajú konkrétne k tomu, aby zaujali integrovanejší prístup k inšpekciám práce. Rovnako by sa mala preskúmať potreba vyvinutia spoločných noriem s cieľom zaviesť porovnateľné metódy, postupy a minimálne normy na úrovni Únie. (23) V záujme uľahčenia presadzovania smernice 96/71/ES a zabezpečenia jej účinnejšieho uplatňovania by sa mal zaviesť účinný mechanizmus, prostredníctvom ktorého môžu vyslaní pracovníci podávať sťažnosti alebo sa zúčastniť konania buď priamo alebo prostredníctvom príslušnej určenej tretej strany, ktorou je napríklad odborová organizácia alebo iné združenie ako aj spoločné inštitúcie sociálnych partnerov. Tým by nemali byť dotknuté vnútroštátne procesné pravidlá týkajúce sa zastupovania a obhajoby na súdoch. (24) Vzhľadom na časté využívanie subdodávateľstva v stavebnom odvetví a s cieľom chrániť práva vyslaných pracovníkov je potrebné zabezpečiť, aby v tomto odvetví minimálne zmluvný dodávateľ, ktorého priamy subdodávateľ je zamestnávateľom, bol zodpovedný, spolu so zamestnávateľom alebo namiesto zamestnávateľa, vyplatiťvyslaným pracovníkom čistú minimálnu mzdu, všetky spätné platby nezaplatených miezd a/alebo príspevky, ktoré sa majú vyplatiť do spoločných fondov alebo inštitúciám sociálnych partnerov, ktoré sú upravené zákonom alebo kolektívnom zmluvou, ak sa na ne vzťahuje článok 3 ods. 1 smernice 96/71/ES. Dodávateľ nenesie zodpovednosť, ak koná v súlade s obvyklou opatrnosťou a starostlivosťou, ktorá môže zahŕňať preventívne opatrenia v súvislosti s dôkazmi predkladanými subdodávateľom, ktoré môžu byť tam, kde je to uplatniteľné, založené na informáciách pochádzajúcich od vnútroštátnych orgánov. (25) V osobitných prípadoch môžu byť v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a postupmi zodpovední za nesplnenie povinností podľa tejto smernice aj iní dodávatelia alebo ich zodpovednosť môže byť obmedzená – po porade so sociálnymi partnermi na vnútroštátnej alebo odvetvovej úrovni. (26) Povinnosť ustanoviť zodpovednosť dodávateľa v prípade, keď poskytovateľom služieb je subdodávateľ usadený v inom členskom štáte, ktorý vysiela pracovníkov, je odôvodnená prevažujúcim verejným záujmom na sociálnej ochrane pracovníkov. Takí vyslaní pracovníci nemusia byť v rovnakej situácii ako pracovníci zamestnaní priamo subdodávateľom usadeným v členskom štáte, v ktorom sa nachádza prevádzkareň dodávateľa, pokiaľ ide o možnosť uplatniť si nárok na nevyplatenú mzdu alebo na neoprávnene odopreté vrátenie daní alebo príspevkov do systému sociálneho zabezpečenia. (27) Rozdiely medzi systémami vymáhania uložených administratívnych pokút a/alebo sankcií v cezhraničných situáciách v členských štátov ohrozujú riadne fungovanie vnútorného trhu a môžu sťažiť, ak nie znemožniť snahu o zabezpečenie rovnocennej úrovne ochrany vyslaných pracovníkov v celej Únii. (28) Účinné presadzovanie hmotnoprávnych predpisov o vysielaní pracovníkov na účely poskytovania služieb by sa malo zabezpečiť osobitnými opatreniami zameranými na cezhraničné presadzovanie uložených administratívnych pokút a sankcií. Aproximácia právnych predpisov členských štátov v tejto oblasti je preto základným predpokladom na zabezpečenie vyššej, rovnocennejšej a porovnateľnejšej ochrany nevyhnutnej na riadne fungovanie vnútorného trhu. (29) Prijatím spoločných pravidiel poskytovania vzájomnej pomoci a podpory pri presadzovaní opatrení a uhrádzaní súvisiacich nákladov, ako aj prijatím jednotných požiadaviek na oznamovanie rozhodnutí týkajúcich sa uložených administratívnych sankcií a pokút by sa malo vyriešiť viacero praktických problémov pri cezhraničnom presadzovaní takýchto rozhodnutí a malo by sa zabezpečiť lepšie oznamovanie a presadzovanie takýchto rozhodnutí vydaných iným členským štátom. (30) Zavedenie jednotnejších pravidiel v súvislosti s cezhraničným presadzovaním sankcií a pokút a potreba väčšieho počtu spoločných kritérií pre následné postupy v prípade nezaplatenia pokút by nemali mať žiadny vplyv na právomoci členských štátov rozhodovať o svojich systémoch postihov, sankcií a pokút alebo opatrení na ich vymáhanie. (31) Cieľom tejto smernice nie je zavedenie harmonizovaných pravidiel pre súdnu spoluprácu, súdnu právomoc alebo uznávanie a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných záležitostiach, ani úprava platných právnych predpisov. (32) Členské štáty by mali v prípade nesplnenia povinností stanovených v tejto smernici prijať vhodné opatrenia vrátane administratívnych a súdnych postupov a mali by ustanoviť účinné, odrádzajúce a primerané sankcie za akékoľvek porušenia povinností podľa tejto smernice. (33) Táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané Chartou základných práv Európskej únie, konkrétne ochranu osobných údajov (článok 8), slobodnú voľbu povolania a právo na prácu (článok 15), slobodu podnikania (článok 16), právo na kolektívne vyjednávanie a kolektívne akcie (článok 28), spravodlivé a primerané pracovné podmienky (článok 31), právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces (článok 47) a musí sa vykonávať v súlade s týmito právami a zásadami. (34) Keďže cieľ tejto smernice, a to ustanoviť všeobecný spoločný rámec vhodných ustanovení, opatrení a kontrolných mechanizmov potrebných pre lepšie a jednotnejšie vykonávanie, uplatňovanie a presadzovanie smernice 96/71/ES v praxi, nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni členských štátov, ale z dôvodov rozsahu a dôsledkov činnosti ich možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, môže Únia prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 Zmluvy o Európskej únii. V súlade so zásadou proporcionality podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa, PRIJALI TÚTO SMERNICU: KAPITOLA I VŠEOBECNÉ USTANOVENIA Článok 1Predmet úpravy 1. Touto smernicou sa stanovuje všeobecný spoločný rámec príslušných ustanovení, opatrení a kontrolných mechanizmov potrebných na lepšie a jednotnejšie vykonávanie, uplatňovanie a presadzovanie smernice 96/71/ES v praxi vrátane opatrení na predchádzanie akémukoľvek zneužívaniu alebo obchádzaniu uplatniteľných pravidiel a na ich postih. Cieľom tejto smernice je zaručiť dodržiavanie primeranej úrovne minimálnej ochrany práv pracovníkov vyslaných na účely cezhraničného poskytovania služieb a zároveň uľahčiť výkon slobody poskytovania služieb pre poskytovateľov služieb a podporovať korektnú hospodársku súťaž medzi poskytovateľmi služieb. 2. Túto smernicu nijakým spôsobom neovplyvňuje výkon základných práv uznaných v členských štátoch alebo právom Únie vrátane práva alebo slobody štrajkovať alebo prijímať iné opatrenia spadajúce do rozsahu pôsobnosti systémov pracovnoprávnych vzťahov v členských štátoch v súlade s vnútroštátnym právnymi predpismi a postupmi. Touto smernicou nie je tiež dotknuté právo vyjednávať, uzatvárať a uplatňovať kolektívne zmluvy ani právo na kolektívne akcie v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a postupmi. Článok 2Vymedzenie pojmov Na účely tejto smernice: 1. „príslušným orgánom“ sa rozumie orgán určený členským štátom na výkon úloh podľa tejto smernice; 2. „dožadujúcim orgánom“ sa rozumie príslušný orgán členského štátu, ktorý žiada o pomoc, informácie, oznámenie skutočností alebo vymáhanie plnení v súvislosti so sankciou alebo pokutou uvedenou v kapitole V; 3. „dožiadaným orgánom“ sa rozumie príslušný orgán členského štátu, ktorému sa predkladá žiadosť o pomoc, informácie, oznámenie skutočností alebo vymáhanie pohľadávok. Článok 3Predchádzanie zneužívaniu a obchádzaniu 1. Na účely vykonávania, uplatňovania a presadzovania smernice 96/71/ES príslušné orgány zohľadňujú skutkové okolnosti, ktoré sú charakteristické pre činnosti vykonávané podnikom v štáte, v ktorom je usadený, s cieľom určiť či skutočne vykonáva podstatné činnosti iné než vnútorné riadenie a/alebo administratívne činnosti. Môže ísť o tieto okolnosti: 4. miesto, v ktorom má podnik registrované sídlo a správu, v ktorom využíva kancelárske priestory, v ktorom platí dane, v ktorom má povolenie vykonávať profesijnú činnosť alebo v ktorom je registrovaným člnom obchodnej komory alebo profesijného subjektu, 5. miesto, v ktorom sa prijímajú vyslaní pracovníci, 6. právo uplatniteľné na zmluvy, ktoré podnik uzatvára so svojimi zamestnancami na jednej strane a so svojimi klientmi na strane druhej, 7. miesto, v ktorom podnik vykonáva svoju hlavnú podnikateľskú činnosť a v ktorom zamestnáva administratívnych pracovníkov, 8. neobvykle obmedzený počet zrealizovaných zmlúv a/alebo výška obratu uskutočneného v členskom štáte, v ktorom je podnik usadený. Posúdenie týchto okolností by sa malo prispôsobiť každému osobitnému prípadu, pričom by sa mal zohľadňovať charakter činností, ktoré podnik vykonáva v štáte, v ktorom je usadený. 2. S cieľom posúdiť, či vyslaný pracovník dočasne vykonáva svoju prácu v inom členskom štáte než je štát, v ktorom zvyčajne pracuje, mali by sa preskúmať všetky skutkové okolnosti, ktoré charakterizujú takú prácu a situáciu pracovníka.Môže ísť o tieto okolnosti: 9. práca sa vykonáva na obmedzený čas v inom členskom štáte; 10. pracovník sa vysiela do iného členského štátu, než je členský štát, v ktorom alebo z ktorého vyslaný zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu podľa nariadenia (ES) č. 593/2008 a/alebo Rímskeho dohovoru; 11. vyslaný pracovník sa po ukončení práce alebo poskytovania služieb, na účely ktorých bol vyslaný, vracia do členského štátu, z ktorého je vyslaný, alebo má v tomto členskom štáte pokračovať v práci; 12. skutočnosť, či dopravu, stravu a ubytovanie zabezpečuje alebo náklady na ne prepláca zamestnávateľ, ktorý pracovníka vysiela, a ak áno, akým spôsobom; ako aj 13. skutočnosť, či dané pracovné miesto bolo predtým opakovane obsadené tým istým alebo iným (vyslaným) pracovníkom. Všetky uvedené skutkové okolnosti sú orientačnými faktormi v celkovom posúdení, ktoré sa má vykonať, a preto ich nemožno posudzovať samostatne. Kritériá by sa mali prispôsobiť každému osobitnému prípadu, pričom by sa mali zohľadňovať osobitosti situácie. KAPITOLA IIPRÍSTUP K INFORMÁCIÁM Článok 4Úloha styčných úradov Na účely tejto smernice členské štáty v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo postupmi ustanovia jeden alebo viac príslušných orgánov, ku ktorým môžu patriť styčné úrady podľa článku 4 smernice 96/71/ES. Kontaktné údaje príslušných orgánov sa oznamujú Komisii a ostatným členským štátom. Komisia uverejňuje a pravidelne aktualizuje zoznam príslušných orgánov a styčných úradov. Článok 5Lepší prístup k informáciám 1. Členské štáty prijímajú vhodné opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby informácie o podmienkach zamestnávania podľa článku 3 smernice 96/71/ES, ktoré majú uplatňovať a dodržiavať poskytovatelia služieb, sú všeobecne prístupné jasným, zrozumiteľným a ľahko dostupným spôsobom na diaľku a prostredníctvom elektronických prostriedkov, a to vo formátoch a webových štandardoch, ktoré zaručujú prístup osobám so zdravotným postihnutím, ako aj s cieľom zaručiť, aby styčné úrady alebo iné príslušné vnútroštátne orgány uvedené v článku 4 smernice 96/71/ES mohli účinne vykonávať svoje úlohy. 2. V záujme zabezpečenia ďalšieho zlepšenia v prístupe k informáciám členské štáty: 14. na vnútroštátnych webových stránkach podrobne a používateľsky prijateľným spôsobom jasne uvedú, aké podmienky zamestnávania a/alebo časti ich (vnútroštátnych a/alebo regionálnych) právnych predpisov sa musia uplatňovať na pracovníkov vyslaných na ich územie; 15. prijímajú potrebné opatrenia s cieľom všeobecne sprístupniť na internetových stránkach informácie o tom, ktoré kolektívne zmluvy sú uplatniteľné (a na koho) a aké podmienky zamestnávania musia uplatňovať poskytovatelia služieb z iných členských štátov v súlade so smernicou 96/71/ES, pričom tam, kde je to možné, sa uvedú odkazy na internetové stránky a iné kontaktné miesta, najmä na príslušných sociálnych partnerov; 16. tieto informácie sprístupňujú pracovníkom a poskytovateľom služieb v jazykoch iných než v jazyku, resp. jazykoch krajiny, v ktorej sa poskytujú služby, a to pokiaľ možno vo forme letáku, v ktorom sa uvádzajú základné uplatniteľné pracovné podmienky, a na požiadanie vo formátoch dostupných pre osoby so zdravotným postihnutím; 17. zlepšujú dostupnosť a zrozumiteľnosť informácií poskytovaných na vnútroštátnych webových stránkach; 18. určujú, ak je to možné, kontaktnú osobu v rámci styčného úradu, ktorá by bola poverená riešením žiadostí o informácie; 19. aktualizujú informácie uvedené v prehľadoch o jednotlivých krajinách. 3. Komisia aj naďalej podporuje členské štáty v tejto oblasti. 4. Ak sú v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi, zvyklosťami a postupmi pracovné podmienky uvedené v článku 3 smernice 96/71/ES stanovené v kolektívnych zmluvách v súlade s článkom 3 ods. 1 a 8 uvedenej smernice, členské štáty by mali zabezpečiť, aby ich sociálni partneri identifikovali a prístupným a transparentným spôsobom poskytli poskytovateľom služieb z iných členských štátov a vyslaným pracovníkom príslušné informácie, najmä informácie týkajúce sa rôznych minimálnych miezd a ich zložkách, metódy výpočtu splatných odmien a kritérií klasifikácie do rôznych mzdových kategórií. KAPITOLA IIIADMINISTRATÍVNA SPOLUPRÁCA Článok 6Vzájomná pomoc – všeobecné zásady 1. Členské štáty úzko spolupracujú a navzájom si poskytujú pomoc s cieľom uľahčiť vykonávanie, uplatňovanie a presadzovanie tejto smernice v praxi. 2. Spolupráca členských štátov pozostáva predovšetkým vo vybavovaní odôvodnených žiadostí príslušných orgánov o poskytnutie informácií a vykonanie kontrol, inšpekcií a prešetrovaní v súvislosti s prípadmi vyslania pracovníkov uvedených v článku 1 ods. 3 smernice 96/71/ES vrátane prešetrenia akéhokoľvek zneužitia uplatniteľných pravidiel o vysielaní pracovníkov alebo možných prípadov nezákonných nadnárodných činností. 3. S cieľom vybaviť žiadosť príslušných orgánov v inom členskom štáte o pomoc členské štáty zabezpečia, aby poskytovatelia služieb usadení na ich území poskytli ich príslušným orgánom všetky informácie potrebné na vykonávanie dohľadu nad ich činnosťami v súlade s ich vnútroštátnymi právnymi predpismi. 4. V prípade ťažkostí s vyhovením žiadosti o informácie alebo s vykonávaním kontrol, inšpekcií alebo šetrení dotknutý členský štát bezodkladne informuje žiadajúci členský štát s cieľom nájsť riešenie. 5. Členské štáty poskytujú informácie požadované inými členskými štátmi alebo Komisiou elektronickými prostriedkami v čo najkratšom možnom čase, najneskôr však do 2 týždňov od prijatia žiadosti. V osobitných situáciách, v ktorých sa členský štát oboznámi s konkrétnymi okolnosťami, ktoré si vyžadujú urýchlene prijať opatrenia, použije sa osobitný skrátený postup. V týchto prípadoch sa informácie poskytujú do 24 hodín. 6. Členské štáty zabezpečujú, aby do registrov, v ktorých sú zapísaní poskytovatelia služieb a do ktorých môžu nahliadať príslušné orgány na ich území, mohli za rovnakých podmienok nahliadať aj rovnocenné príslušné orgány iných členských štátov. 7. Členské štáty zabezpečujú dôvernosť vymieňaných informácií. Vymieňané informácie sa používajú iba v súvislosti so záležitosťou, resp. záležitosťami, pre ktoré sa o tieto informácie žiadalo. 8. Vzájomná administratívna spolupráca a pomoc sa poskytuje bezplatne. 9. Komisia a príslušné orgány úzko spolupracujú pri preskúmavaní ťažkostí, ktoré by mohli vzniknúť pri uplatňovaní článku 3 ods. 10 smernice 96/71/ES. Článok 7Úloha členského štátu usadenia 1. Členský štát, v ktorom je poskytovateľ služieb usadený, v súlade so svojimi vnútroštátnymi právnymi predpismi vykonáva aj naďalej kontrolu a monitorovanie a prijíma opatrenia dohľadu a vynucovacie opatrenia, pokiaľ ide o pracovníkov vyslaných do iného členského štátu. 2. Za okolností uvedených v článku 3 ods., 1 a 2 a v článku 9 ods. 1 členský štát, v ktorom je poskytovateľ služieb usadený, poskytuje členskému štátu, do ktorého je pracovník vyslaný, pomoc s cieľom zabezpečiť splnenie podmienok uplatniteľných v súlade so smernicou 96/71/ES a touto smernicou. Členský štát, v ktorom je poskytovateľ služieb usadený, z vlastnej iniciatívy oznamuje členskému štátu, do ktorého je pracovník vyslaný, akékoľvek príslušné informácie vymedzené v článku 3 ods. 1 a 2 a v článku 9 ods. 1, ak sú členskému štátu, v ktorom je poskytovateľ služieb usadený, známe osobitné skutočnosti, ktoré svedčia o možných nezrovnalostiach. 3. Príslušné orgány hostiteľského členského štátu môžu tiež požiadať príslušné orgány členského štátu usadenia v prípade každého poskytnutia služieb alebo poskytovateľa služieb, aby poskytli informácie o zákonnosti usadenia poskytovateľa služieb, jeho dobrého správania a absencie akéhokoľvek porušenia uplatniteľných pravidiel. Príslušné orgány členského štátu usadenia poskytujú tieto informácie v súlade s článkom 6. 4. Povinnosť ustanovená v odsekoch 1 a 2 neznamená povinnosť členského štátu usadenia vykonávať skutkové previerky a kontroly na území hostiteľského členského štátu, v ktorom sa poskytuje služba. Také previerky a kontroly v prípade potreby vykonávajú orgány hostiteľského členského štátu na požiadanie príslušných orgánov členského štátu usadenia v súlade s článkom 10 a v medziach právomocí dohľadu, ktoré sú stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, zvyklosťami a administratívnymi postupmi hostiteľského členského štátu a ktoré sú v súlade s právnymi predpismi Únie. Článok 8Sprievodné opatrenia 1. Členské štáty prijímajú s pomocou Komisie sprievodné opatrenia na rozvoj, uľahčenie a podporu výmen medzi úradníkmi zodpovednými za administratívnu spoluprácu a vzájomnú pomoc, ako aj monitorovanie dodržiavania uplatniteľných predpisov a ich vynucovania. 2. Komisia posudzuje potrebu finančnej podpory v záujme ďalšieho zlepšenia administratívnej spolupráce a zvýšenia vzájomnej dôvery prostredníctvom projektov vrátane podpory výmen príslušných úradníkov a odbornej prípravy ako aj rozvoja, uľahčovania a podpory iniciatív v oblasti osvedčených postupov vrátane iniciatív zo strany sociálnych partnerov na úrovni Únie, ako je napríklad vývoj a aktualizácia databáz alebo spoločných webových stránok obsahujúcich všeobecné alebo odvetvové informácie o uplatniteľných pracovných podmienkach. KAPITOLA IVMONITOROVANIE DODRŽIAVANIA PRÁVNYCH USTANOVENÍ A PRAVIDIEL Článok 9Vnútroštátne kontrolné opatrenia 1. Členské štáty môžu ustanoviť len ďalej uvedené administratívne požiadavky a kontrolné opatrenia: 20. povinnosť poskytovateľa služieb usadeného v inom členskom štáte, aby pred zodpovednými príslušnými vnútroštátnymi orgánmi uskutočnil najneskôr v čase začatia poskytovania služieb jednoduché vyhlásenie, ktoré sa obmedzuje na uvedenie totožnosti poskytovateľa služieb, prítomnosti jedného alebo viacerých jasne identifikovateľných vyslaných pracovníkov, ich očakávaného počtu, očakávaného trvania a miesta ich pobytu a služieb opodstatňujúcich vyslanie; 21. počas celého obdobia vyslania povinnosť uchovávať alebo sprístupniť ďalej uvedené dokumenty a/alebo uchovávať ich kópie v papierovej alebo elektronickej podobe: pracovná zmluva (alebo rovnocenný dokument v zmysle smernice 91/533 vrátane doplňujúcich informácií uvedených v článku 4 uvedenej smernice tam, kde je to vhodné alebo uplatniteľné) výplatné pásky, pracovné výkazy a potvrdenie výplaty miezd alebo kópie rovnocenných dokumentov, a to na prístupnom a jasne identifikovanom mieste na území členského štátu usadenia, ako je napríklad pracovisko alebo stavenisko, alebo v prípade mobilných pracovníkov v odvetví dopravy na prevádzkovej základni alebo vo vozidle, prostredníctvom ktorého sa poskytuje služba; 22. preklad dokumentov uvedených v písmene b), ktorý môže byť odôvodnený za predpokladu, že tieto dokumenty nie sú neprimerane dlhé a že sú všeobecne vypracované podľa štandardizovaných formulárov; 23. povinnosť určiť na obdobie, počas ktorého sa poskytujú služby, kontaktnú osobu poverenú rokovať v prípade potreby v mene zamestnávateľa s príslušnými sociálnymi partnermi v členskom štáte, do ktorého je pracovník vyslaný, v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a postupmi. 2. Členské štáty zabezpečujú, aby podniky mali možnosť jednoducho vybaviť postupy a formality súvisiace s vyslaním pracovníkov, a to pokiaľ možno na diaľku a v elektronickej podobe. 3. Do troch rokov odo dňa uvedeného v článku 20 sa preskúma potreba a primeranosť uplatňovania vnútroštátnych kontrolných opatrení vzhľadom na skúsenosti nadobudnuté pri využívaní systému spolupráce a výmeny informácií a na jeho účinnosť, ako aj vzhľadom na rozvoj jednotnejších štandardizovaných dokumentov, stanovenie spoločných zásad alebo noriem pre inšpekcie v oblasti vysielania pracovníkov a na technologický rozvoj, a to s cieľom navrhnúť v prípade potreby potrebné zmeny a doplnenia. Článok 10Inšpekcie 1. Členské štáty zabezpečujú, aby sa na ich území zaviedli vhodné kontroly a mechanizmy monitorovania a vykonávali účinné a náležité inšpekcie s cieľom kontrolovať a monitorovať dodržiavanie ustanovení a pravidiel stanovených v smernici 96/71/ES a zaručiť jej správne uplatňovanie a presadzovanie. Uvedené kontroly sa zakladajú predovšetkým na hodnotení rizika, ktoré pravidelne vykonávajú príslušné orgány. V hodnotení rizika sa identifikujú odvetvia činností, v ktorých dochádza na ich území vo veľkej miere k zamestnávaniu pracovníkov vyslaných na účely poskytovania služieb. V rámci takého hodnotenia rizika sa zohľadňuje realizácia veľkých projektov v oblasti infraštruktúry, osobitné problémy a potreby v konkrétnych odvetviach, prípady porušenia príslušných právnych predpisov a pravidiel, ako aj zraniteľnosť určitých skupín pracovníkov. 2. Členské štáty zabezpečujú, aby inšpekcie a kontroly dodržiavania smernice 96/71/ES neboli diskriminačné a/alebo neprimerané. 3. Ak sú počas inšpekcie potrebné na účely posúdenia kritérií v článku 3 informácie, členský štát, v ktorom sa poskytuje služba, a členský štát usadenia konajú v súlade s pravidlami o administratívnej spolupráci, t. j. príslušné orgány spolupracujú v súlade s pravidlami a zásadami stanovenými v článkoch 6 a 7. 4. V členských štátoch, v ktorých sa v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a postupmi ponecháva stanovenie pracovných podmienok vyslaných pracovníkov uvedených v článku 3 smernice 96/71/ES, najmä minimálnej mzdy a pracovného času, na sociálnych partnerov, môžu sociálni partneri na primeranej úrovni a za podmienok stanovených členskými štátmi taktiež monitorovať uplatňovanie príslušných pracovných podmienok vyslaných pracovníkov za predpokladu, že je zaručená dostatočná úroveň ochrany, ktorá zodpovedá úrovni ochrany podľa smernice 96/71/ES a tejto smernice. 5. Členské štáty, v ktorých nemajú inšpektoráty práce žiadne právomoci, pokiaľ ide o kontrolu a monitorovanie pracovných podmienok vyslaných pracovníkov, môžu výnimočne po porade so sociálnymi partnermi na národnej úrovni stanoviť alebo zachovať ustanovenia, ktorými sa zaručuje dodržiavanie týchto pracovných podmienok za predpokladu, že tieto ustanovenia zabezpečujú dotknutým osobám náležitú úroveň ochrany, ktorá zodpovedá úrovni ochrany podľa smernice 96/71/ES a tejto smernice. KAPITOLA VPRESADZOVANIE Článok 11Ochrana práv – zjednodušenie podávania sťažností – doplatky 1. V záujme presadzovania plnenia povinností podľa článku 6 smernice 96/71/ES a tejto smernice členské štáty zabezpečujú, aby vyslaní pracovníci mali k dispozícii účinné mechanizmy na priame podávanie sťažností voči ich zamestnávateľom a mali právo začať súdne alebo správne konania, a to aj v členskom štáte, na ktorého územie sú alebo boli vyslaní, ak sa domnievajú, že utrpeli ujmu alebo škodu v dôsledku nedodržania uplatniteľných pravidiel, a to aj po ukončení pracovnoprávneho vzťahu, v rámci ktorého došlo k údajnému porušeniu právnych predpisov. 2. Odsek 1 sa uplatňuje bez toho, aby tým bola dotknutá súdna právomoc súdov v členských štátoch, ako je stanovená najmä v príslušných nástrojoch práva Únie a/alebo v medzinárodných dohovoroch. 3. Členské štáty zabezpečujú, aby odbory a iné tretie strany, ako napr. združenia, organizácie alebo iné právne subjekty, ktoré majú v súlade s kritériami ustanovenými v ich vnútroštátnych právnych predpisoch oprávnený záujem na zabezpečení dodržiavania ustanovení tejto smernice, sa mohli v mene alebo na podporu vyslaných pracovníkov alebo ich zamestnávateľa a s ich súhlasom zapojiť do akéhokoľvek súdneho alebo správneho konania, ktorého cieľom je vykonávanie tejto smernice alebo presadzovanie plnenia povinností podľa tejto smernice. 4. Odseky 1 a 3 sa uplatňujú bez toho, aby tým boli dotknuté vnútroštátne pravidlá týkajúce sa termínov alebo lehôt na podávanie podnetov na začatie podobných konaní ani vnútroštátne procesnoprávne predpisy o zastupovaní a obhajobe pred súdmi. 5. Členské štáty zabezpečujú, aby sa zaviedli potrebné mechanizmy, prostredníctvom ktorých sa vyslaným pracovníkom umožní dosiahnuť vyplatenie 24. všetkých nevyplatených odmien, ktoré sa im mali vyplatiť na základe uplatniteľných pracovných podmienok podľa článku 3 smernice 96/71/ES; 25. náhrad nákladov na ubytovanie, ktoré im bolo zabezpečené zamestnávateľom, ktoré boli vzhľadom na čistú mzdu alebo kvalitu ubytovania neprimerane vysoké a ktoré boli zadržané alebo stiahnuté z miezd. Tento odsek sa tiež uplatňuje na prípady, keď sa vyslaní pracovníci vrátili z členského štátu, do ktorého boli vyslaní. Článok 12Subdodávateľstvo – Spoločné a nerozdielne ručenie 1. Pokiaľ ide o stavebné činnosti uvedené v prílohe k smernici 96/71/ES, členské štáty vo všetkých prípadoch vyslania pracovníkov podľa článku 1 ods. 3 smernice 96/71/ES zabezpečujú na nediskriminačnom základe a so zreteľom na ochranu rovnocenných práv zamestnancov priamych subdodávateľov usadených na ich území, aby vyslaný zamestnanec a/alebo spoločné fondy alebo inštitúcie sociálnych partnerov mohli uplatniť voči dodávateľovi, ktorého priamy subdodávateľ je zamestnávateľom (poskytovateľom služieb alebo dočasným zamestnávateľom alebo sprostredkovateľskou agentúrou), zodpovednosť, ktorú nesie spolu so zamestnávateľom alebo namiesto zamestnávateľa, za nevyplatenie: 26. všetkých nevyplatených čistých odmien zodpovedajúcich minimálnym mzdám a/alebo príspevkov, ktoré sa majú vyplatiť do spoločných fondov alebo inštitúciám sociálnych partnerov, ak sa na ne vzťahuje článok 3 ods. 1 smernice 96/71/ES; 27. všetkých spätných platieb alebo vrátenia daní alebo príspevkov do systému sociálneho zabezpečenia neoprávnene stiahnutých zo zamestnancovho platu. Zodpovednosť podľa predchádzajúceho odseku sa obmedzuje na práva pracovníka nadobudnuté zo zmluvného vzťahu medzi dodávateľom a jeho subdodávateľom. 2. Členské štáty ustanovia, že dodávateľ, ktorý koná v súlade s obvyklou opatrnosťou a starostlivosťou, nenesie zodpovednosť podľa odseku 1. Systémy opatrení obvyklej opatrnosti a starostlivosti sa uplatňujú transparentným, nediskriminačným a proporcionálnym spôsobom. Môžu zahŕňať preventívne opatrenia prijaté dodávateľom vo vzťahu k dôkazom predkladaným subdodávateľom o základných pracovných podmienkach uplatniteľných na vyslaných pracovníkov, ktoré sú uvedené v článku 3 ods. 1 smernice 96/71/ES, vrátane výplatných pások a výplaty miezd, plnenia povinností v oblasti sociálneho zabezpečenia a/alebo daňových povinností v členskom štáte usadenia a dodržiavania uplatniteľných pravidiel o vysielaní pracovníkov. 3. Členské štáty môžu v súlade s právnymi predpismi Únie a na nediskriminačnom a proporcionálnom základe ustanoviť vo vnútroštátnom práve prísnejšie pravidlá týkajúce sa zodpovednosti, pokiaľ ide o oblasť pôsobnosti a rozsah zodpovednosti subdodávateľa. Členské štáty môžu v súlade s právnymi predpismi Únie ustanoviť takú zodpovednosť aj v iných odvetviach než tých, ktoré sú uvedené v prílohe k smernici 96/71/ES. Členské štáty môžu v týchto prípadoch ustanoviť, že dodávateľ, ktorý konal v súlade s obvyklou opatrnosťou a starostlivosťou, ako je vymedzená vo vnútroštátnom práve, nenesie takúto zodpovednosť. 4. Do troch rokov odo dňa uvedeného v článku 20 Komisia po porade s členskými štátmi a sociálnymi partnermi na úrovni EÚ preskúma uplatňovanie tohto článku s cieľom navrhnúť v prípade potreby akékoľvek potrebné zmeny a doplnenia. KAPITOLA VI CEZHRANIčNÉ VYMÁHANIE ADMINISTRATÍVNYCH POKÚT A SANKCIÍ Článok 13 Všeobecné zásady – vzájomná pomoc a uznávanie 1. Bez ohľadu na prostriedky, ktoré sú alebo môžu byť ustanovené v právnych predpisoch Únie, zásady vzájomnej pomoci a uznávania ako aj opatrenia a postupy stanovené v tomto článku sa uplatňujú na cezhraničné presadzovanie administratívnych pokút a sankcií, ktoré boli poskytovateľovi služieb usadenému v jednom členskom štáte uložené za nesplnenie uplatniteľných predpisov v inom členskom štáte. 2. Dožadujúci orgán môže v súlade so zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami platnými v jeho členskom štáte požiadať príslušný orgán v inom členskom štáte, aby vymohol sankciu alebo pokutu alebo oznámil rozhodnutie o uložení sankcie alebo pokuty, ak príslušné zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia platné v členskom štáte dožiadaného orgánu umožňujú konať takým spôsobom, ak ide o podobné pohľadávky alebo rozhodnutia. Príslušný orgán v dožadujúcom členskom štáte zabezpečuje, aby sa v prípade žiadosti o vymoženie sankcie alebo pokuty alebo oznámenia rozhodnutia o uložení sankcie alebo pokuty postupovalo podľa pravidiel platných v dožadujúcom členskom štáte, pričom príslušný dožiadaný orgán zabezpečuje, aby sa pri vymáhaní sankcie alebo pokuty alebo oznámení rozhodnutia o uložení sankcie alebo pokuty v dožiadanom členskom štáte postupovalo v súlade s vnútroštátnymi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami platnými v dožiadanom členskom štáte. Dožadujúci orgán nemôže podať žiadosť o vymoženie sankcie alebo pokuty alebo oznámiť rozhodnutie o uložení sankcie alebo pokuty, pokiaľ a pokým daná pokuta alebo sankcia, rovnako ako aj príslušná pohľadávka a/alebo exekučný titul sú napadnuté v dožadujúcom členskom štáte. Článok 14Žiadosť o vymáhanie, poskytnutie informácií alebo oznámenie 1. Po predložení žiadosti dožadujúceho orgánu o vymáhanie sankcie alebo pokuty alebo o oznámenie rozhodnutia o uložení sankcie alebo pokuty dožiadaný orgán poskytne všetky informácie a vzájomnú pomoc, ktoré by mohli dožadujúcemu orgánu pomôcť pri vymáhaní pokuty a/alebo sankcie a v možnej miere aj pri vymáhaní príslušnej pohľadávky. Žiadosť o poskytnutie informácií v súvislosti s vymáhaním sankcie alebo pokuty ako aj o oznámenie rozhodnutia týkajúceho sa týchto záležitostí musí prinajmenšom obsahovať tieto náležitosti: 28. meno a známa adresa adresáta ako aj všetky ďalšie relevantné údaje alebo informácie na určenie totožnosti adresáta; 29. účel oznámenia alebo žiadosti o vymáhanie, obdobie, v ktorom sa vykoná a všetky dátumy, ktoré majú význam pre proces vymáhania; 30. opis povahy a výšky pokuty alebo sankcie a príslušnej pohľadávky, v súvislosti s ktorými sa podáva žiadosť, a ich rôzne zložky; 31. všetky ostatné príslušné informácie alebo dokumenty, vrátane dokumentov súdnej povahy, ktoré sa týkajú pohľadávky, pokuty alebo sankcie; a 32. meno, adresa a iné kontaktné údaje príslušného orgánu zodpovedného za posúdenie pokuty a/alebo sankcie a, ak ide o odlišný subjekt, aj príslušného subjektu, u ktorého možno získať ďalšie informácie týkajúce sa sankcie alebo pokuty alebo možností napadnutia platobnej povinnosti alebo rozhodnutia, ktorým bola uložená. 2. Na účely vymáhania sankcie alebo pokuty alebo oznámenia rozhodnutia o uložení sankcie alebo pokuty v dožadovanom členskom štáte, sa každá pokuta alebo sankcia, v súvislosti s ktorou bola podaná žiadosť o vymáhanie alebo oznámenie, považuje za pokutu alebo sankciu uloženú v dožiadanom štáte. 3. Dožiadaný orgán ihneď informuje dožadujúci orgán o uskutočnených úkonoch na základe jeho žiadosti o oznámenie alebo vymáhanie, a najmä o dátume, kedy bol exekučný titul alebo rozhodnutie doručené alebo oznámené adresátovi. Dožiadaný orgán rovnako informuje dožadujúci orgán o dôvodoch zamietnutia žiadosti o poskytnutie informácií, vymáhanie alebo oznámenie. Článok 15Pozastavenie konania 1. Ak v priebehu procesu vymáhania alebo oznámenia je pokuta, sankcia a/alebo príslušná pohľadávka napadnutá príslušným poskytovateľom služieb alebo zainteresovanou stranou, cezhraničný výkon pokuty alebo sankcie sa pozastaví, kým príslušný vnútroštátny orgán neprijme vo veci rozhodnutie. Dožadujúci orgán o napadnutí pokuty, sankcie a/alebo príslušnej pohľadávky bezodkladne upovedomí dožiadaný orgán. 2. Spory týkajúce sa procesu vymáhania v dožiadanom členskom štáte alebo týkajúce sa platnosti oznámenia vykonaného príslušným orgánom dožiadaného členského štátu sa predkladajú príslušnému orgánu alebo súdu tohto členského štátu v súlade s jeho zákonmi a inými právnymi predpismi. Článok 16 Náklady 1. Dožiadaný orgán odovzdá dožadujúcemu orgánu sumy vymožené z titulu pokút alebo sankcií uvedených v tejto kapitole. Dožiadaný orgán môže od príslušnej fyzickej alebo právnickej osoby vymôcť sumy a zadržať akékoľvek náklady, ktoré mu v súvislosti s vymáhaním vzniknú, v súlade so zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi postupmi alebo opatreniami dožiadaného členského štátu, ktoré sa vzťahujú na podobné pohľadávky. 2. Členské štáty nežiadajú medzi sebou preplatenie nákladov vzniknutých z akejkoľvek vzájomnej pomoci, ktorú si navzájom poskytujú podľa tejto smernice, alebo vyplývajúcich z jej uplatňovania. V prípade vymáhania, pri ktorom nastane osobitný problém alebo ktoré sa týka veľmi vysokej sumy, sa dožadujúci a dožiadaný orgán môžu dohodnúť v jednotlivých prípadoch na osobitných podmienkach náhrady. 3. Bez ohľadu na odsek 2 zostáva príslušný orgán v dožadujúcom členskom štáte zodpovedný voči dožiadanému členskému štátu za všetky náklady a všetky straty, ktoré vznikli v dôsledku opatrení považovaných za neodôvodnené, pokiaľ ide o podstatu pokuty alebo sankcie, platnosť exekučného titulu vydaného dožadujúcim orgánom a/alebo o akékoľvek predbežné opatrenia, ktoré vydal dožadujúci orgán. KAPITOLA VII ZÁVEREČNÉ USTANOVENIA Článok 17Sankcie Členské štáty ustanovujú pravidlá o sankciách uplatňovaných pri porušení vnútroštátnych ustanovení prijatých podľa tejto smernice a prijímajú všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie ich vykonania a dodržiavania. Stanovené sankcie musia byť účinné, primerané a odradzujúce. Členské štáty oznamujú tieto opatrenia Komisii najneskôr do [….. dátum transpozície]. Bezodkladne oznamujú akékoľvek ich ďalšie zmeny a doplnenia. Článok 18 Informačný systém vnútorného trhu 1. Administratívna spolupráca a vzájomná pomoc medzi príslušnými orgánmi členských štátov podľa článkov 6 a 7, článku 10 ods. 3 a článkov 13, 14 a 15 sa uskutočňuje prostredníctvom informačného systému pre vnútorný trh (IMI) zriadeného nariadením [odkaz na nariadenie o IMI][89]. 2. Členské štáty aj naďalej uplatňujú dvojstranné dohody o administratívnej spolupráci medzi ich príslušnými orgánmi, pokiaľ ide o uplatňovanie a monitorovanie pracovných podmienok uplatniteľných na vyslaných pracovníkov, ktoré sú uvedené v článku 3 smernice 96/71/ES, pokiaľ tieto dojednania nemajú nepriaznivý vplyv na práva a povinnosti príslušných pracovníkov a spoločností. 3. V rámci dvojstranných dohôd uvedených v odseku 2 príslušné orgány členských štátov v čo najväčšej možnej miere používajú IMI . V prípade, že príslušný orgán v jednom z príslušných členských štátov použije IMI, tento systém sa používa v prípade akéhokoľvek potrebného následného postupu a má prednosť pred mechanizmami stanovenými v danej dvojstrannej dohode v súvislosti s administratívnou spoluprácou a vzájomnou pomocou. Článok 19Zmena a doplnenie [nariadenie o IMI] Do prílohy I k [nariadenie o IMI] sa dopĺňajú tieto body: 1. Smernica Európskeho Parlamentu a Rady 96/71/ES o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb[90]: článok 4; 2. Smernica Európskeho Parlamentu a Rady xxxx/xx/ES o presadzovaní smernice 96/71/ES o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb[91]: články 6 a 7, článok 10 ods. 3 a články 13, 14 a 15 . Článok 20 Transpozícia 1. Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do dvoch rokov od nadobudnutia jej účinnosti. Komisii bezodkladne oznámia znenie týchto ustanovení a tabuľku zhody medzi týmito ustanoveniami a touto smernicou. Členské štáty uvedú priamo v prijatých opatreniach alebo pri ich úradnom uverejnení odkaz na túto smernicu. Podrobnosti o odkaze upravia členské štáty