EURÓPSKA KOMISIA V Bruseli18. 12. 2018 COM(2018) 858 final SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU A RADE o vykonávaní smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní



1.Úvod 1.1.Kontext Smernica 2012/13/EÚ o práve na informácie v trestnom konaní (ďalej len „smernica“) tvorí druhý nástroj prijatý podľa plánu na posilnenie procesných práv podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní. Dňa 11. decembra 2009 Európska rada plán privítala a začlenila ho do Štokholmského programu – Otvorená a bezpečná Európa, ktorá slúži občanom a chráni ich. Prvým opatrením prijatým podľa plánu bola smernica 2010/64/EÚ o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní. Po prijatí týchto dvoch prvých smerníc sa vykonala ďalšia práca v oblasti procesných práv. EÚ odvtedy prijala štyri ďalšie smernice, a to o práve na prístup k obhajcovi a na komunikáciu s tretími osobami po pozbavení osobnej slobody, o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom, o procesných zárukách pre deti a o právnej pomoci. Cieľom týchto šiestich smerníc je prispieť k všeobecnému cieľu zvyšovania vzájomnej dôvery zlepšovaním uplatňovania zásady vzájomného uznávania, základného kameňa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti EÚ. Dosahuje sa to stanovením spoločných minimálnych noriem pre procesné práva vo všetkých trestných konaniach a zabezpečením dôslednejšieho vykonávania práva na spravodlivý proces stanoveného v článku 47 Charty základných práv Európskej únie a článku 6 Európskeho dohovoru o ľudských právach (EDĽP). 1.2.Účel a hlavné prvky smernice Cieľom smernice 2012/13/EÚ je pomôcť zabezpečiť praktické uplatňovanie práv podozrivých a obvinených osôb na informácie v trestnom konaní. Zavedením spoločných minimálnych pravidiel týkajúcich sa práva na informácie v trestnom konaní (a pri konaniach na základe európskeho zatykača) má smernica zabezpečiť, aby členské štáty viac dôverovali systémom trestného súdnictva ostatných členských štátov. S týmto cieľom vychádza z práv stanovených napríklad v článkoch 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie, ktoré podporuje. V smernici sa stanovujú minimálne normy pre všetky podozrivé alebo obvinené osoby v EÚ, bez ohľadu na ich právne postavenie, občianstvo alebo štátnu príslušnosť. Je navrhnutá na predchádzanie justičným omylom a znižovanie počtu opravných prostriedkov. Smernicou sa zavádza právo na informácie v trestnom konaní a pri konaniach na základe európskeho zatykača. Osoby majú toto právo od okamihu, keď im príslušné orgány oznámili, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania. Stanovuje sa v nej právo na ústne (článok 3) alebo písomné informácie o procesných právach, ak je osoba pozbavená slobody (článok 4) alebo zatknutá v súvislosti s vykonaním európskeho zatykača (článok 5), právo na informácie o obvinení (článok 6) a právo na prístup k spisovému materiálu (článok 7). 1.3.Rozsah tejto správy o vykonávaní Toto hodnotenie vykonávania smernice sa uskutočňuje v súlade s článkom 12 smernice, podľa ktorého musí Komisia predložiť Európskemu parlamentu a Rade správu, v ktorej posúdi rozsah, v akom členské štáty prijali potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu so smernicou. Opis a analýza uvedené v tejto správe vychádzajú najmä z informácií, ktoré poskytli členské štáty. Dopĺňajú ich zverejnené štúdie realizované Agentúrou Európskej únie pre základné práva alebo externými zainteresovanými stranami, v ktorých sa posudzuje vykonávanie smerníc o procesných právach v rámci grantov na akciu programu Spravodlivosť. Správa je zameraná na opatrenia, ktoré členské štáty doteraz prijali na účely vykonávania smernice. Posudzuje sa v nej, či členské štáty v primeranom čase vykonali smernicu a či vnútroštátne právne predpisy dosahujú ciele a plnia požiadavky smernice. 2.Všeobecné posúdenie Podľa článku 11 mali členské štáty transponovať smernicu do vnútroštátneho práva do 2. júna 2014. K dátumu uplynutia obdobia transpozície sedem členských štátov neoznámilo potrebné opatrenia Komisii: Cyprus, Česká republika, Luxembursko, Malta, Slovinsko, Slovensko a Španielsko. Komisia preto v júli 2014 rozhodla o začatí konania o nesplnení povinnosti podľa článku 258 Zmluvy o fungovaní Európskej únie proti týmto siedmim členským štátom z dôvodu neoznámenia transpozičných opatrení. Hlavným cieľom Komisie bolo zabezpečiť, aby všetky členské štáty transponovali požiadavky smernice do svojho vnútroštátneho práva, a tým v celej Európskej únii zabezpečiť ochranu práv, ktoré smernica obsahuje. Transpozícia smernice je základným predpokladom správneho posúdenia rozsahu, v akom členské štáty prijali potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu so smernicou. Komisia začala posudzovať súlad vnútroštátnych opatrení so smernicou ihneď po oznámení opatrení členskými štátmi. Luxembursko však napríklad transponovalo smernicu až v marci 2017 a Rumunsko dokončilo svoje pôvodne iba čiastočné oznámenie transpozičných opatrení 12. júla 2016 a 6. októbra 2017. Tieto oneskorenia transpozície spôsobili odloženie celého procesu posudzovania. Posledné konanie o nesplnení povinnosti v dôsledku neoznámenia sa môže uzavrieť až v januári 2018. Komisia za týchto okolností a vzhľadom na komplikovanosť posudzovania všetkých opatrení oznámených 27 členskými štátmi, ktoré sú smernicou viazané, a obzvlášť na rozdielnosť vnútroštátnych právnych systémov, nemohla predložiť túto správu skôr.

Hoci sa vplyv smernice obmedzuje na stanovenie minimálnych pravidiel, a teda sa ponecháva možnosť existencie rozdielov medzi vnútroštátnymi trestnými právami procesnými, členským štátom sa v nej ukladajú jednoznačné povinnosti. Z posúdenia vyplynuli určité problémy v oblasti súladu v niekoľkých členských štátoch, a to najmä, pokiaľ ide o písomné poučenie o právach v trestnom konaní a pri konaniach na základe európskeho zatykača, právo na informácie o obvinení a právo na prístup k spisovému materiálu. Ak sa nedostatky neodstránia, uvedené odchýlky môžu negatívne vplývať na účinnosť práv stanovených v tejto smernici. Komisia prijme všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie súladu so smernicou v celej Európskej únii vrátane, ak to bude potrebné, začatia konania o nesplnení povinnosti podľa článku 258 Zmluvy o fungovaní Európskej únie. V súlade s článkami 1 a 2 protokolu (č. 22) sa Dánsko nezúčastňuje na prijatí tejto smernice, nie je ňou viazané ani nepodlieha jej uplatňovaniu. Dánsko preto nie je súčasťou ďalšieho posúdenia. V súlade s článkom 3 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného kráľovstva a Írska s ohľadom na priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti Spojené kráľovstvo a Írsko oznámili želanie zúčastniť sa na prijatí a uplatňovaní tejto smernice. 3.Konkrétne body posúdenia 3.1.Predmet úpravy (článok 1) V článku 1 smernice sa uvádza, že smernicou sa stanovujú pravidlá týkajúce sa práva na informácie podozrivých alebo obvinených osôb o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom voči nim, ako aj o právach osôb zatknutých v súvislosti s vykonaním európskeho zatykača. Väčšina členských štátov už má právne predpisy týkajúce sa práva na informácie. Proces transpozície sa preto týka členských štátov, ktoré menia existujúce alebo prijímajú konkrétnejšie právne predpisy. 3.2.Rozsah pôsobnosti (článok 2) V článku 2 smernice sa stanovuje rozsah pôsobnosti smernice. 3.2.1.Rozsah pôsobnosti – článok 2 ods. 1 V článku 2 ods. 1 smernice sa stanovuje, že právo na informácie v trestnom konaní a konaní týkajúcom sa vykonania európskeho zatykača sa uplatňuje od chvíle, keď sa osoba od príslušných orgánov dozvie, že je podozrivá alebo obvinená zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, teda do prijatia konečného rozhodnutia. Podľa odôvodnenia 19 smernice „[p]ríslušné orgány by mali podozrivú alebo obvinenú osobu bez meškania […] informovať […] a najneskôr pred prvým úradným výsluchom […] policajným orgánom alebo iným príslušným orgánom“. Väčšina členských štátov konkrétne nestanovuje, kedy sa podozrivá alebo obvinená osoba „dozvie“ o podozrení alebo obvinení, ani to, že právo na informácie sa uplatňuje počas celého trestného konania. Zo systematickej analýzy rôznych štádií trestného konania v príslušných vnútroštátnych právnych súvislostiach však vyplýva, že vo veľkom počte členských štátov sa dosahuje súlad s týmito požiadavkami. Problémy sa však vyskytujú v troch členských štátoch, ktoré stanovujú, že povinnosť poskytnúť informácie o právach sa uplatňuje len vtedy, keď je osoba pozbavená slobody. V prípade osôb, ktoré nie sú pozbavené slobody, sa rovnaké záruky neuplatňujú. Pokiaľ ide o osobnú pôsobnosť, v právnych predpisoch jednotlivých členských štátov sa vyskytujú určité nezrovnalosti v pojmoch „podozrivý“ a „obvinený“. Prevažná väčšina členských štátov medzi týmito dvomi pojmami pri odkazovaní na osoby, proti ktorým sa vedie trestné stíhanie, rozlišuje. Dva členské štáty však vo svojich právnych systémoch používajú iba pojem „obvinená osoba“, ale nie pojem „podozrivá osoba“. Osoby sa považujú za obvinené, keď bolo voči nim vznesené obvinenie zo spáchania trestného činu. 3.2.2.Menej závažné trestné činy – článok 2 ods. 2 Článkom 2 ods. 2 smernice sa zabezpečuje, že ak sa v práve členských štátov stanovuje uloženie sankcie pre menej závažné trestné činy iným orgánom ako súdom s právomocou v trestných veciach a proti uloženiu takej sankcie možno podať na takomto súde opravný prostriedok, právo na informácie sa vzťahuje na odvolacie konanie. Toto ustanovenie je relevantné pre tie členské štáty, v ktorých sú za riešenie menej závažných trestných činov zodpovedné správne, policajné alebo súdne orgány s právomocou v iných ako trestných veciach. V prípade zostávajúcich členských štátov sa ustanovenie neuplatňuje, pretože sankcie za menej závažné trestné činy ukladajú súdy s právomocou v trestných veciach.

3.3.Právo na informácie o právach (článok 3) V článku 3 smernice sa stanovuje, že podozrivým alebo obvineným osobám sa musia bezodkladne poskytnúť informácie aspoň o procesných právach výslovne stanovených v tomto článku. Tieto informácie sa musia poskytnúť v jednoduchej a prístupnej forme, ústne alebo písomne, pričom sa prihliada na všetky konkrétne potreby podozrivých zraniteľných osôb alebo obvinených zraniteľných osôb. 3.3.1.Informácie o procesných právach – článok 3 ods. 1 V súlade s článkom 3 ods. 1 a pri zohľadnení odôvodnenia 19 smernice sa informácie musia podozrivým a obvineným osobám poskytnúť bezodkladne. Väčšina členských štátov toto ustanovenie príslušne transponovala. Hoci sa v niekoľkých členských štátoch výslovne neuvádza požiadavka na „bezodkladné“ poskytnutie informácií, možno ju odvodiť z toho, že podozrivým alebo obvineným osobám sa poskytujú informácie o ich právach najneskôr pred prvým vypočutím. V troch členských štátoch sa však informácie o právach poskytujú až vtedy, keď je osoba pozbavená slobody (pozri bod 3.2.1.). 3.3.1.1. Informácie o práve na prístup k advokátovi – článok 3 ods. 1 písm. a) Článok 3 ods. 1 písm. a) transponovali takmer všetky členské štáty presne. Tri členské štáty však ustanovenie netransponovali alebo ho netransponovali vo vzťahu ku konaniu týkajúcemu sa menej závažných trestných činov. V troch členských štátoch sa neposkytujú informácie podozrivým alebo obvineným osobám, ktoré nie sú pozbavené slobody. 3.3.1.2. Informácie o nároku na bezplatné právne poradenstvo a podmienky poskytnutia takéhoto poradenstva – článok 3 ods. 1 písm. b) 25 členských štátov má zavedené pravidlá týkajúce sa informovania podozrivých a obvinených osôb o nárokoch na bezplatné právne poradenstvo, dva však nemajú žiadne zodpovedajúce ustanovenia. V niektorých členských štátoch boli zistené nezrovnalosti, pretože vo vnútroštátnych právnych predpisoch sa jednoznačne nestanovuje, že podozrivým alebo obvineným osobám sa musia poskytnúť informácie o podmienkach na získanie bezplatnej právnej pomoci. V jednom členskom štáte sa informácie o práve na bezplatné právne poradenstvo nezabezpečujú v súvislosti s konaním týkajúcom sa menej závažných trestných činov. A napokon, v troch členských štátoch sa príslušné informácie poskytujú iba osobám, ktoré sú pozbavené slobody. 3.3.1.3. Informácie o práve na informácie o obvinení – článok 3 ods. 1 písm. c) Toto ustanovenie transponovali takmer všetky členské štáty. V troch členských štátoch sa však tieto informácie poskytujú až vtedy, keď je osoba pozbavená slobody. 3.3.1.4. Informácie o práve na tlmočenie a preklad – článok 3 ods. 1 písm. d) Väčšina členských štátov toto ustanovenie dodržala. V niekoľkých členských štátoch sa však vyskytujú problémy so súladom, keďže právo na informácie o tlmočení a preklade nie je jednoznačne upravené. V dvoch členských štátoch sa vo vnútroštátnych právnych predpisoch neuvádza ani právo na preklad, ani právo byť o ňom informovaný. 3.3.1.5. Informácie o práve nevypovedať – článok 3 ods. 1 písm. e) Všetky členské štáty okrem jedného toto ustanovenie transponovali správne. Mnohé členské štáty toto ustanovenie transponovali podrobnejšie, napríklad tak, že k právu nevypovedať pridali právo vyjadriť sa k obvineniu alebo právo vydať vyhlásenie alebo odpovedať či neodpovedať na otázky. 3.3.2.Poskytovanie informácií v „jednoduchej a prístupnej“ forme a zohľadnenie potrieb zraniteľných osôb – článok 3 ods. 2 Toto ustanovenie transponovala väčšina členských štátov, ich prístupy sa však líšia. Niektoré členské štáty uvádzajú informácie o zraniteľných osobách všeobecne, bez uvedenia konkrétnych kategórií alebo vymedzenia zraniteľnosti. Niektoré ďalšie členské štáty uvádzajú konkrétne kategórie zraniteľných osôb, ako sú: ·osoby so sluchovým postihnutím a s poruchou reči, ·osoby so zrakovým postihnutím, ·osoby s mentálnym postihnutím,

·osoby s poruchami učenia, ·osoby s duševnými poruchami, ·osoby staršie ako 75 rokov, ·tehotné ženy, ·osamelí rodičia vychovávajúci maloleté deti a ·osoby, ktoré boli podrobené mučeniu, znásilnené alebo vystavené iným závažným podobám psychologického, fyzického alebo sexuálneho násilia. Niektoré členské štáty však neposkytujú zraniteľným osobám osobitné zaobchádzanie, čo nie je plne v súlade so smernicou. V jednom členskom štáte sa potreby zraniteľných osôb musia zohľadňovať až vtedy, ak je osoba zatknutá. V niekoľkých jurisdikciách sa jednoznačne nereguluje, kto a za akých okolností je chránený. Jedenásť členských štátov výslovne transponovalo požiadavku na poskytnutie informácií o právach v „jednoduchej a prístupnej forme“ do svojich vnútroštátnych právnych predpisov. 14 členských štátov však nespĺňa požiadavku na poskytovanie príslušných informácií v jazyku, ktorému osoba rozumie, alebo neuvádza, že informácie sa musia poskytovať v „jednoduchej a prístupnej forme“. 3.4.Písomné poučenie o právach v súvislosti so zatknutím (článok 4) V článku 4 smernice sa uvádza povinnosť členských štátov bezodkladne poskytnúť osobám pozbaveným slobody písomné poučenie o právach obsahujúce informácie o ďalších konkrétnych právach uvedených v smernici. V prílohe k smernici sa stanovujú vzory pre (I) osoby, ktoré boli zatknuté alebo zadržané, a (II) osoby zatknuté na základe európskeho zatykača. 3.4.1.Poskytnutie písomného poučenia o právach – článok 4 ods. 1 V článku 4 ods. 1 smernice sa stanovuje, že členské štáty musia zabezpečiť, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, bezodkladne poskytlo písomné poučenie o právach. Dotknutej osobe sa musí umožniť prečítať si písomné poučenie o právach a ponechať si ho počas celého trvania pozbavenia slobody. Takmer všetky členské štáty majú vnútroštátne pravidlá, na základe ktorých sa vyžaduje písomné poučenie o právach. Niektoré členské štáty uvádzajú doslova písomné poučenie o právach a ďalšie používajú inú terminológiu, ako napríklad „vyhlásenie“, „písomná informácia alebo oznámenie“ alebo „oznam“. Napriek rozdielnej terminológii však všetky dokumenty uvedené v príslušnom vnútroštátnom práve plnia úlohu písomného poučenia o právach podľa smernice. V právnych predpisoch jedného členského štátu sa písomné poučenie o právach ako také nestanovuje. Hoci sa v nich uvádza písomné vyhlásenie o právach, jeho účel nie je len informačný. Uvedené vyhlásenie sa odovzdáva osobe pri formálnom obvinení a predkladá sa spolu s uznesením o vznesení obvinenia a so zápisnicou o výsluchu na podpis. V tomto dokumente sa uvádzajú niektoré z práv obvinenej osoby, ako také však nezodpovedá zoznamu stanovenému v smernici. Jednotné písomné poučenie o právach nemá ešte jeden ďalší členský štát. Súdy a polícia používajú rôzne vzory, pričom nie je jasné, či obsahujú všetky práva požadované v smernici. Okrem toho sa nezabezpečuje, že osoba si môže poučenie ponechať. Väčšina členských štátov transponovala požiadavku na poskytnutie písomného poučenia o právach „bezodkladne“, hoci ju vo svojom vnútroštátnom práve vyjadrili rôzne. Vo vnútroštátnych právnych predpisoch niekoľkých členských štátov sa však buď nestanovuje, kedy sa musí písomné poučenie poskytnúť, alebo sa neumožňuje rozdiel v plnení povinností orgánu podľa typu konania. Nie všetky členské štáty výslovne transponovali povinnosť poskytnúť podozrivým a obvineným osobám príležitosť prečítať a ponechať si písomné poučenie o právach. Okrem toho, jeden členský štát umožňuje výnimku z povinnosti poskytnúť osobe písomnú informáciu (aj v neskoršom štádiu), a to v prípadoch, keď nie je poskytnutie písomnej informácie odôvodnene možné a za postačujúce sa považuje poskytnutie ústnej informácie. 3.4.2.Obsah písomného poučenia o právach – článok 4 ods. 2 V článku 4 ods. 2 smernice sa zavádza zoznam práv, ktoré má okrem informácií stanovených v článku 3 smernice obsahovať písomné poučenie o právach, konkrétne: a)právo na prístup k spisovému materiálu;

b)právo na informovanie konzulárnych orgánov a jednej ďalšej osoby; c)právo na naliehavú lekársku pomoc a d)maximálny čas, počas ktorého môžu byť podozrivé alebo obvinené osoby pozbavené osobnej slobody pred tým, ako budú postavené pred justičný orgán. 3.4.2.1. Informácie o práve na prístup k spisovému materiálu – článok 4 ods. 2 písm. a) Toto ustanovenie transponovala väčšina členských štátov primerane. Niektoré členské štáty uvádzajú všeobecné informácie o práve na prístup k spisovému materiálu, napríklad právo na konzultovanie alebo preskúmanie spisového materiálu, alebo právo na prístup k dôkazovej alebo súdnej dokumentácii, k dokumentom trestnej veci alebo k informáciám získaným počas vyšetrovania trestného činu. V ôsmich členských štátoch sa však vyskytujú určité problémy. Členské štáty, ktoré nemajú „písomné poučenie o právach“ (pozri bod 3.4.1), nemajú zavedené pravidlá týkajúce sa práva na prístup k spisovému materiálu. Štyri členské štáty stanovujú namiesto poskytnutia všeobecných informácií o prístupe k spisovému materiálu prístup k základným dokumentom v súvislosti so zatknutím a zadržaním. A napokon, jeden členský štát jednoznačne neuvádza, či v prípade určitých typov trestného konania písomné poučenie o právach obsahuje informácie o práve na prístup k spisovému materiálu. 3.4.2.2. Informácie o práve na informovanie konzulárnych orgánov a jednej ďalšej osoby – článok 4 ods. 2 písm. b) Toto ustanovenie správne transponovala prevažná väčšina členských štátov. V niekoľkých členských štátoch sa vyskytli určité problémy, pokiaľ ide o súlad so smernicou, napríklad v dôsledku zavedenia obmedzenia kontaktu na kontakt výlučne s rodinnými príslušníkmi alebo príbuznými, vzdelávacou inštitúciou či zamestnávateľom. V jednom členskom štáte nie je právo na kontakt s konzulárnymi orgánmi začlenené do písomného poučenia o právach. 3.4.2.3. Informácie o práve na naliehavú lekársku pomoc – článok 4 ods. 2 písm. c) Toto ustanovenie transponovali takmer všetky členské štáty (okrem jedného). Jeden členský štát stanovuje právo na lekársku pomoc, to sa však neuvádza v samotnom písomnom poučení o právach. 3.4.2.4.Informácie o maximálnom čase, počas ktorého môžu byť podozrivé alebo obvinené osoby pozbavené osobnej slobody pred tým, ako budú postavené pred justičný orgán – článok 4 ods. 2 písm. d) Toto ustanovenie transponovala prevažná väčšina členských štátov primerane. Keďže sa však v smernici nestanovuje maximálny čas, počas ktorého môže byť osoba pozbavená slobody pred tým, ako bude postavená pred justičný orgán, vnútroštátne právne predpisy jednotlivých krajín sa v tomto bode do určitej miery líšia. V piatich členských štátoch sa vyskytujú problémy, pretože vo vnútroštátnych písomných poučeniach o právach sa nenachádzajú informácie o týchto lehotách. V jednom členskom štáte obsahuje písomné poučenie o právach poskytované zadržaným osobám príslušné informácie, pričom písomné poučenie o právach poskytované zatknutým osobám neobsahuje žiadnu informáciu o maximálnej lehote. 3.4.3.Základné informácie o napadnutí zatknutia, zadržania a požiadania o predbežné prepustenie – článok 4 ods. 3 V článku 4 ods. 3 smernice sa uvádza, že písomné poučenie o právach musí obsahovať informácie týkajúce sa všetkých možností podľa vnútroštátneho práva, ako je napadnutie zákonnosti zatknutia, dosiahnutie preskúmania zákonnosti zadržania alebo požiadanie o predbežné prepustenie. Ustanovenie transponovala väčšina členských štátov primerane. V piatich členských štátoch sa však vnútroštátnymi pravidlami nezabezpečuje, aby písomné poučenie o právach obsahovalo informácie o možnosti napadnutia zákonnosti zatknutia, dosiahnutí preskúmania zákonnosti zadržania alebo požiadaní o predbežné prepustenie. V jednom členskom štáte, v ktorom riadne písomné poučenie o právach neexistuje (pozri bod 3.4.1), sa tieto informácie podozrivej alebo obvinenej osobe neposkytujú. 3.4.4.Forma vypracovania písomného poučenia o právach – orientačný vzor – článok 4 ods. 4 V článku 4 ods. 4 smernice sa stanovuje, že písomné poučenie o právach musí byť vypracované v jednoduchej a prístupnej forme. Orientačný vzor písomného poučenia o právach je uvedený aj v prílohe I k smernici. Väčšina členských štátov stanovuje návrh písomného poučenia o právach v jednoduchej a prístupnej forme. Dvanásť členských štátov to výslovne vyžaduje vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch, v ôsmich členských štátoch to vyplýva z reálneho obsahu vzoru písomného poučenia o právach. Vo vnútroštátnych právnych predpisoch piatich členských štátov sa však nezabezpečuje poskytovanie písomnej informácie v jednoduchej a prístupnej forme a v dôsledku neexistencie vnútroštátneho vzoru nemožno stanoviť, či je táto požiadavka splnená. V jednom členskom štáte, v ktorom riadne písomné poučenie o právach neexistuje (pozri bod 3.4.1), táto požiadavka nie je splnená.

3.4.5.Jazyk písomného poučenia o právach – článok 4 ods. 5 V článku 4 ods. 5 smernice sa uvádza povinnosť členských štátov zabezpečiť, aby podozrivé alebo obvinené osoby dostali písomné poučenie o právach napísané v jazyku, ktorému rozumejú. Ak písomné poučenie o právach nie je v príslušnom jazyku k dispozícii, podozrivé alebo obvinené osoby musia byť informované o svojich právach ústne v jazyku, ktorému rozumejú. Písomné poučenie o právach sa im potom musí poskytnúť bez zbytočného odkladu v jazyku, ktorému rozumejú. Ustanovenie transponovalo trinásť členských štátov správne. Tri členské štáty ho netransponovali. Niektoré ďalšie tento článok netransponovali úplne, napríklad preto, že nezabezpečujú poskytovanie ústnych informácií podozrivým a obvineným osobám v jazyku, ktorému rozumejú, ak písomné poučenie o právach nie je k dispozícii vo vhodnom jazyku, ani preklad písomného poučenia o právach. Okrem toho niektoré členské štáty nevyžadujú poskytnutie prekladu písomného poučenia o právach „bez zbytočného odkladu“. A napokon, v jednom členskom štáte sa musia informácie poskytnúť ústne len vtedy, ak osoba nevie čítať alebo písať, a nie vtedy, ak informácie nie sú k dispozícii vo vhodnom jazyku. 3.5.Písomné poučenie o právach pri konaniach na základe európskeho zatykača (článok 5) Podľa článku 5 smernice sa musí osobám zatknutým na účely vykonania európskeho zatykača poskytnúť písomné poučenie o právach obsahujúce ich konkrétne práva podľa ustanovení, ktorými sa vykonáva rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV. V odseku 1 sa vyžaduje, aby sa informácie poskytli bezodkladne, a v odseku 2 sa stanovuje, že písomné poučenie o právach sa musí vypracovať v jednoduchej a prístupnej forme, pričom sa v ňom odkazuje na vzor písomného poučenia v prílohe II. 3.5.1.Poskytnutie písomného poučenia o právach pri konaniach na základe európskeho zatykača – článok 5 ods. 1 Toto ustanovenie transponovala väčšina členských štátov primerane. Niektoré členské štáty uvádzajú doslova písomné poučenie o právach a ďalšie zvolili inú terminológiu, ako napríklad „vyhlásenie“, „písomná informácia“, „písomné oznámenie“ alebo „oznam“. Požiadavku na „bezodkladnosť“ (niekde nazývanú „ihneď“, „bez zbytočného odkladu“, „v čase oznámenia o vzatí do väzby“, „po prijatí“, „čo najskôr“ alebo „okamžite“) transponovala väčšina členských štátov. Tri členské štáty však túto požiadavku nespĺňajú. V niekoľkých členských štátoch neexistujú samostatné ustanovenia týkajúce sa povinnosti poskytnúť podozrivým a obvineným osobám pri konaniach na základe európskeho zatykača informácie o právach. „Premosťujúce ustanovenie“ znamená, že pravidlá platné v trestnom konaní sa uplatňujú aj na konania na základe európskeho zatykača. Vyvoláva to obavy, keďže obsah písomného poučenia o právach podľa článku 4 smernice sa líši od obsahu požadovaného podľa článku 5. A napokon, jeden členský štát nevyžaduje pri konaniach na základe európskeho zatykača písomné poučenie o právach. V prípade dvoch ďalších členských štátov nie je jasné, či sa príslušné informácie poskytujú písomne. 3.5.2.Forma vypracovania písomného poučenia o právach – orientačný vzor – článok 5 ods. 2 Podľa článku 5 ods. 2 smernice musí byť písomné poučenie o právach pri konaniach na základe európskeho zatykača vypracované v jednoduchej a prístupnej forme. Orientačný vzor písomného poučenia o právach je uvedený aj v prílohe II k smernici. Väčšina členských štátov stanovuje existenciu návrhu písomného poučenia o právach v jednoduchej a prístupnej forme. Jedenásť členských štátov túto požiadavku výslovne stanovuje vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch, v šiestich členských štátoch vyplýva z reálneho obsahu vzoru písomného poučenia o právach. V prípade zostávajúcich členských štátov sa však vo vnútroštátnych právnych predpisoch nezabezpečuje poskytovanie písomnej informácie v jednoduchej a prístupnej forme. V dôsledku neexistencie vnútroštátneho vzoru nebolo možné stanoviť, či je táto požiadavka splnená. 3.6.Právo na informácie o obvinení (článok 6) V článku 6 smernice sa stanovuje povinnosť informovať podozrivé a obvinené osoby o obvinení a jeho zmenách. 3.6.1.Bezodkladné a podrobné informácie o trestnom čine – článok 6 ods. 1 V článku 6 ods. 1 smernice sa uvádza povinnosť členských štátov zabezpečiť, aby boli podozrivým alebo obvineným osobám poskytnuté informácie o trestnom čine, zo spáchania ktorého sú podozrivé alebo obvinené. Tieto informácie sa musia poskytnúť bezodkladne a v takom rozsahu, aký je potrebný na zaručenie spravodlivého konania a zabezpečenie účinného uplatnenia práva na obhajobu. Všetky členské štáty okrem dvoch splnili povinnosť týkajúcu sa bezodkladného poskytovania informácií o obvinení. Mnohé z nich si zvolili výrazy ako „čo najskôr“, „ihneď“, „bez zbytočného odkladu“, „v najkratšej možnej lehote“ alebo „okamžite“, vo všeobecnosti však najneskôr pred prvým vypočutím. Rozsah a obsah poskytnutých informácií sa líšia v závislosti od vnútroštátneho práva. Niektoré členské štáty sa rozhodli zaviesť podrobnejšie pravidlá a informácie poskytujú podozrivým alebo obvineným osobám nad rámec požiadaviek smernice.

3.6.2.Informácie o dôvodoch zatknutia a zadržania a o trestnom čine – článok 6 ods. 2 Podľa článku 6 ods. 2 smernice majú podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, právo byť informované o dôvodoch zatknutia alebo zadržania vrátane trestného činu, z ktorého spáchania sú podozrivé alebo obvinené. Väčšina členských štátov vyžaduje, aby bola podozrivá alebo obvinená osoba, ktorá je pozbavená slobody, informovaná o dôvodoch svojho zatknutia alebo zadržania. V dvoch členských štátoch sa však toto právo výslovne nezabezpečuje zatknutým osobám, len zadržaným. V jednom členskom štáte sa informácie o dôvodoch zatknutia alebo zadržania poskytujú len vtedy, ak sa osoba odovzdáva do nápravného zariadenia. A napokon, vo vnútroštátnych právnych predpisoch ďalšieho členského štátu sa vyžaduje, aby bola zatknutá alebo zadržaná osoba informovaná o skutočnostiach, ale neuvádza sa, že sa musia poskytnúť informácie o dôvodoch zatknutia alebo zadržania. 3.6.3.Informácie o obvinení: povaha a právna kvalifikácia trestného činu a povaha účasti – článok 6 ods. 3 Podľa článku 6 ods. 3 smernice musia členské štáty zabezpečiť, aby sa poskytli podrobné informácie o obvinení vrátane povahy a právnej kvalifikácie trestného činu, ako aj povahy účasti obvinenej osoby na spáchaní tohto činu. Musia sa poskytnúť najneskôr pri podaní obžaloby súdu. Toto ustanovenie transponovala väčšina členských štátov presne. V niektorých členských štátoch sa vyskytujú nezrovnalosti, pokiaľ ide o načasovanie poskytnutia informácií o obvinení. V šiestich členských štátoch vec samu prokuratúra najskôr zašle na súd a až potom obvinenej osobe. V jednom členskom štáte je možné, aby bola obvinená osoba informovaná o obvineniach až tesne pred postúpením veci súdu. V prípade dvoch členských štátov nie je jasné, či sa rozhodnutie doručuje obvinenej osobe najneskôr pri podaní obžaloby na súd. A napokon, v jednom členskom štáte sa podrobné informácie o obvinení poskytujú najneskôr pri vypočutí vo veci samej na súde. Výkladu pojmu „najneskôr pri podaní obžaloby súdu“ sa týkalo prejudiciálne rozhodnutie Súdneho dvora. Súdny dvor uviedol, že „článok 6 ods. 3 smernice 2012/13 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby boli podrobné informácie o obvinení oznámené obhajobe po podaní obžaloby súdu, ale ešte pred tým, než tento súd začne skúmať dôvodnosť obvinenia a nezačne pojednávať vo veci, či dokonca po začatí týchto pojednávaní, ale ešte pred rozhodnutím súdu, ak neskôr došlo k zmene takto oznámených informácií, s výhradou, že súd prijme všetky potrebné opatrenia na zaručenie dodržiavania práv na obhajobu a spravodlivý proces“. V niekoľkých členských štátoch sa vyskytujú problémy s obsahom poskytovaných informácií. Vo vnútroštátnych právnych predpisoch sa napríklad nestanovuje, že podozrivá alebo obvinená osoba musí byť podrobne informovaná o obvinení, neuvádza sa povaha ani právna kvalifikácia trestného činu a nestanovuje sa povaha účasti obvinenej osoby na spáchaní tohto činu. Vo vnútroštátnych právnych predpisoch niektorých členských štátov pretrvávajú všeobecné neistoty týkajúce sa miery podrobnosti informácií týkajúcich sa obsahu rozhodnutí. A napokon, otázke spôsobu informovania osôb, ktoré nemajú trvalé bydlisko alebo pobyt v miestnej príslušnosti členského štátu, sa venujú dva odkazy na prejudiciálne konanie pred Súdnym dvorom. 3.6.4.Poskytnutie aktualizovaných informácií – článok 6 ods. 4 Podľa článku 6 ods. 4 smernice musia byť podozrivé alebo obvinené osoby bezodkladne informované o všetkých zmenách, ktoré sa týkajú informácií o obvinení, ak je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania. Väčšina členských štátov transponovala toto ustanovenie správne, v piatich členských štátoch však nebolo možné zistiť nijaké vykonávacie opatrenia. V prípade niekoľkých ďalších členských štátov panujú obavy, keďže sa musia oznamovať iba niektoré zmeny (napríklad zmeny v právnej kvalifikácii) alebo sa nestanovuje čas poskytovania informácií. 3.7.Právo na prístup k spisovému materiálu (článok 7) V článku 7 smernice sa stanovujú pravidlá týkajúce sa prístupu k spisovému materiálu. 3.7.1.Právo na prístup k základným dokumentom na účely napadnutia zatknutia alebo zadržania – článok 7 ods. 1 Z článku 7 ods. 1 smernice vyplýva, že ak je osoba zatknutá a zadržaná počas ktoréhokoľvek štádia trestného konania, zatknutej osobe alebo jej advokátovi sa sprístupnia dokumenty týkajúce sa daného prípadu, ktoré majú príslušné orgány v držbe a ktoré sú nevyhnutné na účinné napadnutie zákonnosti zatknutia alebo zadržania v súlade s vnútroštátnym právom. Z posúdenia vnútroštátnych vykonávacích opatrení vyplýva, že chápanie pojmu „základné dokumenty“, ako aj celkový rozsah prístupu, sa v jednotlivých členských štátoch líšia. Len niekoľko členských štátov stanovuje kritérium „základných dokumentov“. Jeden členský štát základné dokumenty uvádza; ďalší členský štát ich výslovne vymedzuje a vymenúva. Vymedzenie sa stanovuje aj v dvoch ďalších jurisdikciách, ale rozhodnutie v tejto veci vydáva úradník činný v trestnom konaní alebo súd. Zostávajúce členské štáty nevymedzujú, čo tvorí základné dokumenty. Niektoré členské štáty okrem toho umožňujú odmietnutie prístupu k základným dokumentom. V niekoľkých členských štátoch sa existujúce obmedzenia prístupu k spisovému materiálu (pozri bod 3.7.2 týkajúci sa článku 7 ods. 2 a bod 3.7.4 týkajúci sa článku 7 ods. 4) rozširujú aj na dokumenty, ktoré sú podstatné na účely napadnutia zákonnosti zatknutia alebo zadržania. Prístup k základným dokumentom môžu orgány rozhodujúce vo veci odmietnuť vtedy, ak môžu byť ohrozené základné práva alebo záujmy iných osôb alebo ak by mohlo byť závažne ohrozené iné vyšetrovanie. V súlade s ustálenou judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva nie je vylúčené, že časť spisového materiálu môže byť utajená, aby sa podozrivým osobám zabránilo manipulovať s dôkazmi a brániť výkonu spravodlivosti. Prístup však nemožno odmietnuť na úkor podstatného obmedzenia práva na obhajobu. V niektorých prípadoch sa uvádza existencia „vyvažujúcich faktorov“, ktorými by sa mala osobe alebo jej advokátovi zabezpečiť možnosť účinného napadnutia zadržania. Ostatné problémy, ktoré vznikajú v súvislosti s týmto ustanovením, sa týkajú najmä času sprístupnenia základných dokumentov. Hoci sa v článku 7 ods. 1 uvádza „ktorékoľvek štádium trestného konania“, v niektorých členských štátoch sa prístup k základným dokumentom udeľuje až po prvom vypočutí, či dokonca po ukončení predbežného vyšetrovania. V jednom členskom štáte sa zatknutým osobám, ktoré zadržiava polícia, nesprístupňujú všetky základné dokumenty.

3.7.2.Právo na prístup k všetkým dôkazom – článok 7 ods. 2 V článku 7 ods. 2 smernice sa uvádza povinnosť členských štátov zabezpečiť, aby bol podozrivým alebo obvineným osobám alebo ich advokátom udelený prístup aspoň k všetkým dôkazom, ktoré majú v držbe príslušné orgány, aby sa zaručilo spravodlivé súdne konanie a príprava obhajoby. Väčšina členských štátov transponovala toto ustanovenie v plnej miere. Problémy sa však vyskytujú vtedy, ak sa udelí prístup k spisu, ale spis neobsahuje všetky dôkazy. V niektorých prípadoch sa dôkazy, ktoré nie sú zahrnuté do spisu, nesprístupňujú alebo sa sprístupňujú až v štádiu súdneho konania. Ako už bolo uvedené (pozri bod 3.7.1.), v jednom členskom štáte má prístup k celému spisu iba advokát. Ak podozrivú alebo obvinenú osobu nezastupuje advokát, nemá prístup k celému spisu, len k vybratým dokumentom. A napokon, obavy vznikajú aj preto, že určité členské štáty uplatňujú široké výnimky z práva na prístup k spisu (pozri bod 3.7.4.). 3.7.3.Včasná dostupnosť všetkých dôkazov – článok 7 ods. 3 V článku 7 ods. 3 smernice sa stanovuje, že bez toho, aby bol dotknutý odsek 1, sa prístup k dôkazom musí udeliť včas, aby sa tým umožnilo účinné uplatnenie práva na obhajobu, a najneskôr pri podaní obžaloby súdu na účel vynesenia rozsudku. Ak neskôr príslušné orgány získajú ďalšie dôkazy, prístup k nim musia udeliť včas nato, aby sa mohli vziať do úvahy. Toto ustanovenie transponovala väčšina členských štátov presne. V jurisdikciách štátov však naďalej existuje množstvo nezrovnalostí. Jeden členský štát nestanovuje lehotu na prístup k spisu, v niekoľkých ďalších sa prístup udeľuje až po skončení predbežného vyšetrovania a prijatí alebo oznámení žaloby. V tejto súvislosti Súdny dvor v uvedenej veci Kolev uviedol, že „článok 7 ods. 3 smernice 2012/13 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd musí zaručiť, aby bol obhajobe umožnený účinný prístup k spisovému materiálu, pričom tento prístup možno umožniť po podaní obžaloby súdu, ale ešte pred tým, než tento súd začne skúmať dôvodnosť obvinenia a než skutočne začne hlavné pojednávanie na tomto súde, či dokonca po začatí týchto pojednávaní, ale ešte pred rozhodnutím súdu, ak boli do spisu na konajúcom súde pridané nové informácie, s výhradou, že súd prijme všetky potrebné opatrenia na zaručenie dodržiavania práv na obhajobu a spravodlivý proces“. A napokon, v ďalšom členskom štáte sa prístup v prípravnej fáze zabezpečuje len vtedy, „ak je to v záujme spravodlivosti na základe skutočností konkrétnej veci“. A napokon, v dvoch jurisdikciách neexistuje jednoznačné ustanovenie týkajúce sa prístupu k dôkazom, preto nie je jasné, kedy a v akom rozsahu sa udeľuje prístup k spisu. 3.7.4.Odchýlka od práva na prístup k všetkým dôkazom na základe justičného rozhodnutia alebo rozhodnutia podliehajúceho súdnemu preskúmaniu – článok 7 ods. 4 Podľa článku 7 ods. 4 smernice sa môže odchylne od článku 7 ods. 2 a článku 7 ods. 3 prístup k určitým materiálom odmietnuť, ak by takýto prístup viedol k vážnemu ohrozeniu života alebo základných práv inej osoby alebo ak je odmietnutie prístupu nevyhnutné na ochranu dôležitého verejného záujmu, ako napríklad v prípade, ak by prístup mohol ohroziť prebiehajúce vyšetrovanie alebo vážnym spôsobom poškodiť bezpečnosť členského štátu, v ktorom trestné konanie prebieha. Členské štáty musia zabezpečiť, aby v súlade s postupmi zakotvenými vo vnútroštátnom práve rozhodol o odmietnutí prístupu k určitým materiálom v súlade s týmto odsekom justičný orgán alebo aby aspoň toto rozhodnutie podliehalo súdnemu preskúmaniu. Odchýlka podľa článku 7 ods. 4 sa uplatní za predpokladu, že ňou nie je dotknuté právo na spravodlivý proces. Z posúdenia vnútroštátnych vykonávacích opatrení vyplýva, že článok 7 ods. 4 je jedným z ustanovení s najvyššou mierou rozdielov medzi členskými štátmi. Zatiaľ čo desať členských štátov umožňuje odmietnutie na základe dôvodov stanovených v smernici, ďalšie uplatňujú menej reštriktívny prístup. Pokiaľ ide o odmietnutie prístupu k spisu na základe závažného ohrozenia života alebo základných práv jednotlivcov, niektoré členské štáty vyžadujú splnenie podmienky „závažného ohrozenia života, zdravia, fyzickej integrity alebo slobody človeka“ alebo „rizika pre jednotlivcov a závažné narušenie ich súkromia“. V iných jurisdikciách sa však nevyžaduje, aby bolo „riziko“ pre jednotlivcov závažné. V niektorých sa stanovuje, že sa možno odvolávať na „súkromné záujmy alebo záujmy iných osôb“. V niekoľkých členských štátoch možno prístup obmedziť z dôvodu „rizika nátlaku na obete, svedkov, vyšetrovateľov, znalcov alebo iné osoby zapojené do konania alebo rizika hrozieb pre tieto osoby“. Pokiaľ ide o odmietnutie prístupu k spisu z dôvodu potreby zabezpečiť dôležitý verejný záujem, len niekoľko členských štátov výslovne uvádza potrebu zabezpečenia „dôležitého“ verejného záujmu, vo všeobecnosti však uvádzajú „verejný záujem“ alebo „záujem spoločnosti“. V niektorých členských štátoch sa za dôvod odmietnutia považuje „národná bezpečnosť“, v jednej jurisdikcii ho dopĺňajú aj dôvody „obrany“. Mnohé členské štáty odmietajú prístup aj vtedy, ak by jeho poskytnutie mohlo ohroziť prebiehajúce vyšetrovanie. Vo vnútroštátnom práve sa uvádza všeobecné ohrozenie, nebezpečenstvo alebo poškodenie samotného vyšetrovania. V niektorých jurisdikciách sa môžu tieto dôvody týkať aj iných vyšetrovaní. Používajú sa aj všeobecnejšie pojmy ako „závažné dôvody“, pričom sa ďalej nekonkretizuje, čo by k nim mohlo patriť. A napokon, požiadavku, aby rozhodnutie o odmietnutí prístupu k dokumentom prijal justičný orgán alebo aby toto rozhodnutie aspoň podliehalo súdnemu preskúmaniu, dodržiavajú takmer všetky členské štáty. Niekoľko členských štátov nestanovuje súdne preskúmanie v štádiu policajného vyšetrovania. V takých prípadoch opravné prostriedky preskúmava prokurátor alebo generálny prokurátor. 3.7.5.Bezplatný prístup k dokumentácii – článok 7 ods. 5 Podľa článku 7 ods. 5 smernice sa musí prístup k spisovému materiálu poskytovať bezplatne.