SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE A EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU o uplatňovaní nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (doručovanie písomností) /* COM/2013/0858 final */





SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE A EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU o uplatňovaní nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (doručovanie písomností) 1. Úvod Spolupráca medzi justičnými orgánmi členských štátov Európskej únie je základným kameňom európskeho priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ako sa uvádza v článku 3 ods. 2 Zmluvy o Európskej únii. Takáto spolupráca je obzvlášť potrebná, aby bolo možné zabezpečiť efektívne odosielanie súdnych a mimosúdnych písomností určených na doručenie medzi členskými štátmi. Doručovanie písomností je súčasťou každého súdneho prípadu. Rýchle a bezpečné odosielanie písomností je preto zásadné pre dobrý výkon súdnictva a ochranu práv strán, najmä odporcov, v súdnom konaní. Pred konaním Únie v tejto záležitosti sa cezhraničné doručovanie písomností medzi členskými štátmi riadilo Haagskym dohovorom o doručovaní písomností z roku 1965[1]. Európska únia 29. mája 2000 prijala nariadenie (ES) č. 1348/2000[2], ktorým sa stanovujú procesné pravidlá na umožnenie cezhraničného odosielania písomností (ďalej len „nariadenie z roku 2000“). Nariadenie sa uplatňovalo na všetky členské štáty Európskej únie okrem Dánska. Jeho uplatňovanie sa však rozšírilo na Dánsko na základe paralelnej dohody uzatvorenej medzi Úniou a Dánskom[3]. Európska komisia prijala 1. októbra 2004 správu[4] o uplatňovaní nariadenia z roku 2000. V správe sa dospelo k záveru, že od nadobudnutia účinnosti nariadenia v roku 2001 jeho uplatňovanie prispelo k zlepšeniu odosielania a doručovania písomností medzi členskými štátmi. V správe sa však tiež uvádzalo, že bolo potrebné zlepšiť úroveň poznatkov tých, ktorí sa podieľajú na uplatňovaní nariadenia, najmä miestnych orgánov a že úprava určitých ustanovení nariadenia by mohla ďalej zlepšiť a uľahčiť uplatňovanie nariadenia. Komisia preto navrhla v roku 2005 zmenu[5]. Od 13. novembra 2008 bolo nariadenie z roku 2000 nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007[6] (ďalej len „nariadenie z roku 2007“ alebo „nariadenie“). Toto nariadenie sa na základe paralelnej dohody medzi EÚ a Dánskom uplatňuje rovnako aj na Dánsko. K najdôležitejším úpravám zavedeným nariadením z roku 2007 patria: · požiadavka, aby prijímajúci orgán prijal všetky potrebné kroky na doručenie písomnosti čo najskôr, najneskôr však do jedného mesiaca od prijatia, · vytvorenie nového vzorového tlačiva na informovanie adresáta o jeho práve odmietnuť písomnosť, · zavedenie jednorazového fixného poplatku za náklady doručenia, ktorý členské štáty stanovia vopred, a · jednotné podmienky pre doručenie poštou. V článku 24 nariadenia z roku 2007 sa stanovuje, že Komisia by mala najneskôr do 1. júna 2011 a potom každých päť rokov preskúmať uplatňovanie nariadenia a v prípade potreby navrhnúť jeho zmeny. Komisia začala v roku 2011 štúdiu[7] s cieľom zhromaždiť údaje a posúdiť uplatňovanie nariadenia (ďalej len „štúdia“). Štúdia obsahuje právnu analýzu a empirickú časť založenú na prieskume vykonanom medzi rôznymi skupinami zainteresovaných strán zo všetkých členských štátov[8]. O uplatňovaní nariadenia z roku 2007 sa diskutovalo na zasadaniach Európskej justičnej siete pre občianske a obchodné veci 14. januára 2008, 18. septembra 2008, 30. apríla 2009, 23. júna 2010 a 9. – 10. februára 2012. Okrem toho Komisia zohľadnila listy občanov, sťažnosti, petície a prejudiciálne rozhodnutia Európskeho súdneho dvora týkajúce sa nariadenia[9]. V tejto správe Komisia predkladá prvé posúdenie uplatňovania nariadenia z roku 2007 za obdobie rokov 2008 až 2012. 2. Hlavné prvky nariadenia Nariadenie sa uplatňuje v občianskych a obchodných veciach, keď sa z jedného členského štátu musí odoslať súdna alebo mimosúdna písomnosť určená na doručenie v druhom členskom štáte. Umožňuje rôzne spôsoby odosielania medzi členskými štátmi, a to prostredníctvom odosielajúcich a prijímajúcich orgánov, poštou alebo konzulárnou alebo diplomatickou cestou alebo tiež priamo[10]. Osobitné pravidlo týkajúce sa určenia dátumu doručenia chráni záujmy žiadateľa aj adresáta doručovanej písomnosti. Adresát je ďalej chránený pravidlami o používaní jazykov písomností určených na doručenie a pravidlami, ktoré súdy musia rešpektovať v prípade, keď sa odporca nedostaví na konanie. V prípade doručenia sa nesmie požadovať úhrada nákladov alebo poplatkov v prijímajúcom členskom štáte okrem prípadov, keď sa použije osobitný spôsob doručenia alebo zapojenie súdneho úradníka. V takom prípade znáša náklady žiadateľ formou jednorazového fixného poplatku. Členské štáty sú povinné poskytnúť Komisii informácie potrebné pre správne fungovanie tohto nariadenia. Každý členský štát má ústredný orgán[11] na poskytovanie informácií orgánom, riešenie akýchkoľvek ťažkostí, ktoré môžu vzniknúť, a odosielanie žiadostí o doručenie písomnosti odosielajúcim orgánom príslušnému prijímajúcemu orgánu. 3. Uplatňovanie nariadenia Vo všeobecnosti možno konštatovať, že nariadenie funguje dobre a dosiahlo svoj cieľ zvýšiť právnu istotu pri cezhraničnom doručovaní písomností, ako aj rýchlosť a efektívnosť pri odosielaní medzi členskými štátmi[12]. Niektoré záležitosti si však vyžadujú pozornosť a potrebné je posúdiť, či systém doručovania medzi členskými štátmi možno ďalej zlepšiť a akým spôsobom. 3.1. Rozsah pôsobnosti nariadenia Nariadenie sa vzťahuje na súdne alebo mimosúdne písomnosti v občianskych alebo obchodných veciach, ktoré sú určené na doručenie z jedného členského štátu do druhého. V súvislosti s rozsahom pôsobnosti nariadenia vznikli niektoré otázky: 3.1.1. Aké písomnosti možno odosielať medzi členskými štátmi na účely doručenia: pojem súdne alebo mimosúdne písomnosti Vo veci C-14/08 (Roda Golf) Európsky súdny dvor rozhodol, že nie je vecou vnútroštátneho práva určiť, ktoré písomnosti možno odosielať v súlade s nariadením medzi členskými štátmi na účely doručenia. Otázka predložená Súdnemu dvoru sa týkala doručenia notárskej zápisnice mimo súdneho konania. Súdny dvor vysvetlil, že pojem „mimosúdna písomnosť“ v zmysle článku 16 nariadenia z roku 2000 (ktorý je rovnaký ako článok 16 nariadenia z roku 2007) je pojem Únie, ktorý je potrebné vykladať autonómne. So zreteľom na ciele zmluvy a nariadenia, ktoré sú zamerané na vytvorenie systému doručovania v rámci Únie, účelom ktorého je riadne fungovanie vnútorného trhu, justičná spolupráca nemôže byť obmedzená na samotné súdne konanie, ale môže sa uplatňovať aj mimo súdneho konania. Na základe toho Súdny dvor rozhodol, že doručenie notárskej zápisnice mimo súdneho konania patrí do pôsobnosti nariadenia. 3.1.2. Kedy je potrebné odoslať súdne alebo mimosúdne písomnosti z jedného členského štátu do druhého na účely doručenia? Vo veci C-325/11 (Alder) bola Európskemu súdnemu dvoru predložená ďalšia dôležitá otázka týkajúca sa rozsahu pôsobnosti nariadenia. Otázkou je, či je vecou vnútroštátneho práva určiť, v akých situáciách musí byť v súlade s nariadením písomnosť odoslaná medzi členskými štátmi na účely doručenia. V tejto veci dvaja občania žijúci v Nemecku podali na poľské súdy žalobu proti dvom občanom s bydliskom v Poľsku. Podľa poľského procesného práva sa vyžaduje, aby zahraniční žalobcovia určili zástupcu na doručovanie písomností v Poľsku, ak tak neurobia, písomnosti sa ponechajú v súdnom spise a považujú sa za doručené. Žalobcovia neurčili zástupcu a ich žaloba bola po pojednávaní, na ktorom sa nezúčastnili, zamietnutá. Súdny dvor rozhodol, že ak má adresát písomnosti bydlisko v inom členskom štáte, doručenie súdnej písomnosti sa musí nevyhnutne vykonať v súlade s požiadavkami nariadenia[13]. Na základe toho systém, ktorý vyžaduje zástupcu v členskom štáte, v ktorom sa nachádza súd, na účely doručenia súdnych písomností osobám s bydliskom v iných členských štátoch nie je v súlade s nariadením. 3.1.3. Elektronické doručovanie Elektronické doručovanie je nový spôsob doručovania písomností v členských štátoch. Vo väčšine systémov, kde takýto spôsob doručovania existuje, sa občania (spravidla obchodné alebo finančné inštitúcie) registrujú na súdoch, čím umožnia doručovanie priamo elektronickou formou. V súčasnej dobe sa v nariadení neuvádza zmienka o elektronickom doručovaní. Niektoré členské štáty položili otázku, či by sa cudzí štátni príslušníci mohli zaregistrovať do vnútroštátneho systému elektronického doručovania a či by sa doručenie týmto cudzincom malo považovať za cezhraničné doručenie na účely uplatňovania nariadenia. Odpoveď na túto otázku má významné dôsledky, ako napríklad či sa uplatňuje právo odmietnuť písomnosť, ktorá nie je napísaná v jednom z jazykov uvedených v článku 8 nariadenia. Malo by sa posúdiť, či by elektronické doručovanie mohlo byť dostupné na cezhraničnej úrovni a či by sa v takomto prípade malo nariadenie uplatňovať a akým spôsobom. Zavedenie elektronického doručovania ako jedného zo spôsobov stanovených v nariadení môže podporiť efektívne využívanie technológií a mohlo by znížiť náklady a omeškania v spore na veľkú vzdialenosť. V súčasnosti prebieha niekoľko pilotných projektov, napríklad projekt „Doručovanie písomností prostredníctvom elektronickej justície“, ktorý spolufinancuje Komisia. Cieľom tohto projektu je vytvoriť dematerializovanú a zabezpečenú výmenu písomností prostredníctvom elektronickej platformy medzi ministerstvami spravodlivosti, súdmi, súdnymi úradníkmi (súdnymi exekútormi) a právnikmi. Projekt je spojený s projektom e-Codex, ktorý sa všeobecnejšie zameriava na zlepšenie cezhraničnej výmeny informácií v rámci súdneho konania bezpečným, dostupným a udržateľným spôsobom. 3.1.4. Doručovanie písomností a zrušenie doložky vykonateľnosti Postupné zrušenie doložky vykonateľnosti vyvoláva otázku o potrebe vyššieho stupňa harmonizácie v súvislosti s vnútroštátnymi pravidlami občianskeho procesného práva vo všeobecnosti a konkrétne v súvislosti s pravidlami týkajúcimi sa doručovania písomností. V rámci diskusií počas rokovaní o návrhu Komisie nariadenia o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (nariadenie Brusel I prepracované znenie)[14], návrhu nariadenia, ktorým sa v záujme uľahčenia cezhraničného vymáhania pohľadávok v občianskych a obchodných veciach vytvára európsky príkaz na zablokovanie účtov[15], a návrhu nariadenia o vzájomnom uznávaní ochranných opatrení v občianskych veciach[16] sa ukázalo, že pravidlá členských štátov sa podstatne líšia v zásadných otázkach, ako sú napríklad tieto: · písomnosti, ktoré sú doručované stranám v súdnom konaní: zatiaľ čo písomnosti o začatí konania sa spravidla doručujú vo všetkých členských štátoch, veľké rozdiely existujú v doručovaní rozsudkov, predvolaní na vypočutie atď. Rozsudky v niektorých členských štátoch sa napríklad doručujú, niekedy dokonca ako podmienka vykonateľnosti rozhodnutia v štáte, v ktorom sa nachádza súd, zatiaľ čo v iných členských štátoch sa rozsudky spravidla nedoručujú, ale strany si ich majú vyzdvihnúť na súde, · v akej situácii sa písomnosti doručujú: napríklad v niektorých členských štátoch sa rozsudky nedoručujú, ak strany boli prítomné alebo zastúpené v konaní, v niektorých členských štátoch sa rozsudok povinne doručuje ako prvý krok vo vykonávacom konaní, · prostredníctvom koho sa písomnosti doručujú: v niektorých členských štátoch sú za doručovanie vo všeobecnosti zodpovedné strany, zatiaľ čo v iných členských štátoch má doručovanie písomností na starosti súd. V niektorých členských štátoch sa zodpovednosť líši podľa toho, aký typ písomnosti je potrebné doručiť (písomnosť o začatí konania, predvolanie na vypočutie, rozsudok atď.), · komu sa písomnosti doručujú: napríklad v niektorých členských štátoch sa písomnosti doručujú samotným stranám konania, zatiaľ čo v iných členských štátoch sa písomnosti alebo určité typy písomností môžu alebo sa dokonca musia doručiť ich právnemu zástupcovi v štáte, v ktorom sa nachádza súd, · právne dôsledky spojené s doručením (napr. začiatok plynutia lehôt, napríklad na podanie odvolania, na výpočet úrokov) alebo s nedoručením (napr. umožnenie prístupu k osobitným prostriedkom nápravy). Na základe týchto rozdielov v súčasnosti nie je isté, v akej situácii sa ochrana zabezpečená nariadením skutočne uplatňuje. Predovšetkým nie je isté, či zahraniční odporcovia budú chránení v prípade potreby pravidlami o práve odmietnuť prevziať písomnosť (článok 8), dátume doručenia (článok 9) a právach na obhajobu v prípade neprítomnosti. Vzniká otázka, do akej miery tieto rozdiely medzi právnymi predpismi členských štátov a z toho vyplývajúci nedostatok právnej istoty pre občanov sú primerané v kontexte justičnej spolupráce v Európskej únii, najmä so zreteľom na zrušenie doložky vykonateľnosti, ak ochrana práv na obhajobu je zásadným prvkom, ktorý je potrebné zaistiť v zahraničí. 3.1.5. Závery o rozsahu pôsobnosti Z predchádzajúcich bodov vyplýva, že pre uspokojivé fungovanie nariadenia môže byť potrebné vysvetlenie týkajúce sa rozsahu pôsobnosti tohto nástroja na úrovni Únie. Okrem toho môže byť potrebné riešiť právnu neistotu vyplývajúcu z rozdielov vo vnútroštátnych procesných právnych predpisoch. Toto je obzvlášť dôležité z hľadiska zásadnej úlohy nariadenia v rámci celkovej spolupráce v občianskych veciach a zrušenia doložky vykonateľnosti. V súčasnosti je už dostupných viac skúseností, ktoré sa získali v priebehu rokov uplatňovania spoločných pravidiel o odosielaní písomností v cezhraničných prípadoch. Teraz môže byť vhodné posúdiť potrebu riešiť túto právnu neistotu, najmä prostredníctvom spoločných minimálnych noriem týkajúcich sa toho, ktoré písomnosti by sa mali doručovať zahraničným stranám, komu je možné takéto doručenie uskutočniť a v ktorom časovom úseku by sa doručenie malo uskutočniť. Takto by sa zabezpečila jednotná ochrana odporcov v celej Únii a bezpochyby by sa posilnila právna istota a ochrana práv na obhajobu. 3.2. Obmedzenia týkajúce sa rozsahu pôsobnosti nariadenia 3.2.1. Neuplatňovanie nariadenia, ak nie je známa adresa osoby, ktorej sa má písomnosť doručiť Nariadenie sa neuplatňuje, ak nie je známa adresa osoby, ktorej sa má písomnosť doručiť. V tejto súvislosti boli zaznamenané problémy. Písomnosti boli niekedy odoslané s predpokladom, že ústredné orgány zriadené v súlade s článkom 3 nariadenia budú pomáhať pri hľadaní adresáta. Prípadne sa využilo nariadenie (ES) č. 1206/2001[17] (ďalej len „nariadenie o vykonávaní dôkazov“) s cieľom nájsť adresu osoby, ktorej má byť písomnosť doručená. Tento druhý spôsob bol však kritizovaný, pretože bol ťažkopádny, keďže na jediný účel, a to doručenie písomností, bolo potrebné použiť dva rôzne právne nástroje. Okrem toho sa spochybnilo, či nariadenie o vykonávaní dôkazov je vhodným nástrojom na nájdenie adresy strany, najmä so zreteľom na rozsah pôsobnosti tohto nariadenia a požiadavku podľa článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia o vykonávaní dôkazov, aby sa uviedli mená a adresy strán konania, na základe čoho sa podľa všetkého dá predpokladať, že tieto adresy sú známe. Otázka, ako a akými prostriedkami sa dá nájsť adresa odporcu je dôležitá, najmä z hľadiska uplatňovania viacerých nástrojov občianskeho práva, ako napríklad nariadenie (ES) č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (pozri článok 26 uvedeného nariadenia)[18] a nariadenie (ES) č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností (pozri článok 8 uvedeného nariadenia). Tieto nástroje ukladajú prerušenie konania dovtedy, pokým sa nepreukáže, že odporca mal možnosť prevziať písomnosť, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennú písomnosť v dostatočnom čase, aby si mohol pripraviť svoju obhajobu, alebo že sa na tento účel prijali všetky potrebné kroky. Súdny dvor rozhodol so zreteľom na článok 26 ods. 2 nariadenia (ES) č. 44/2001, že súd v takejto situácii môže platne pokračovať v konaní iba vtedy, pokiaľ prebehli všetky prieskumy, ktoré ukladajú zásady riadnej starostlivosti a dobrej viery, aby sa zistil pobyt žalovaného (pozri vec C-327/10 Hypoteční banka/Lindner, bod 52 a C-292/10 Cornelius de Visser, bod 55). V tejto súvislosti je dôležité vedieť, čo možno očakávať pod pojmom „potrebné kroky“, ktoré má niekto uskutočniť (súd, ktorý vo veci koná, strany, ústredný orgán alebo prijímajúci orgán v prijímajúcom štáte). So zreteľom na tieto ťažkosti môže byť potrebné zvážiť, ako vyriešiť najzákladnejšiu a praktickú ťažkosť nájsť adresu osoby, ktorej má byť písomnosť doručená a objasniť príslušné povinnosti orgánov zainteresovaných na doručení. Možno zvážiť, či by sa situácie, keď adresa odporcu nie je známa, nedali zahrnúť do rozsahu pôsobnosti nariadenia s určitými povinnosťami, pokiaľ ide o uskutočnenie vyhľadávania adresy odporcu. Prinajmenšom sa môže vysvetliť, v akom rozsahu by prijímajúce orgány mali uskutočniť vyhľadávanie adresy odporcu, ak je adresa známa, ale podľa všetkého nie je správna. 3.2.2. Doručovanie písomností štátom Nariadenie sa neuplatňuje konkrétne na daňové, colné a správne veci alebo na zodpovednosť štátu za konanie alebo nečinnosť pri výkone jeho verejnej moci (acta iure imperii). V niektorých členských štátoch sa objavili otázky v súvislosti s doručovaním písomností štátom. V článku 1 sú skutočne vylúčené z rozsahu pôsobnosti nariadenia veci uvedené vyššie. Na druhej strane a v súlade s usmerneniami, ktoré poskytol Európsky súdny dvor o výklade pojmu „občianske a obchodné veci“ v sporoch medzi verejným orgánom a súkromnou osobou, na takéto spory sa nariadenie môže vzťahovať, pokiaľ sa týkajú civilných žalôb a príslušný členský štát vystupoval ako súkromná osoba (acta iure gestionis). Potrebné je poznamenať, že aj keď adresát súdnej alebo mimosúdnej písomnosti v občianskej alebo obchodnej veci je štát alebo štátny orgán, na doručenie písomností v zahraničí možno použiť všetky spôsoby odosielania stanovené v nariadení. 3.3. Rýchlosť odoslania a doručenia Ak sa doručovanie písomností uskutočňuje prostredníctvom odosielajúcich a prijímajúcich orgánov, doba na vykonanie žiadosti je jeden mesiac[19]. Nie sú však stanovené žiadne lehoty na odosielanie písomností poštou, priamym doručením alebo diplomatickou cestou. Ako vyplýva zo štúdie, podľa nariadenia z roku 2007 sa doručovanie písomností medzi členskými štátmi mierne zrýchlilo v porovnaní s nariadením z roku 2000 (pozri prílohu 1). Tento výsledok možno považovať za uspokojivý najmä, ak súčasne vzrástol počet žiadostí o cezhraničné doručenie. Napríklad v Nemecku sa ich počet zvýšil zo 14 463 prípadov v roku 2009 na 16 329 prípadov v roku 2010, v Spojenom kráľovstve sa ich počet zvýšil z 9 852 prípadov v roku 2009 na 10 395 prípadov v roku 2010. Napriek tomu písomnosti boli doručené rýchlejšie než predtým. Na základe toho možno dospieť k záveru, že nariadenie z roku 2007 dosiahlo svoj cieľ, a to ďalej urýchliť doručovanie medzi členskými štátmi. Zo skúseností však vidno, že pri doručovaní písomností do zahraničia stále dochádza k pomerne dlhým omeškaniam. Konkrétne, ak sa písomnosti odosielajú prostredníctvom odosielajúcich a prijímajúcich orgánov, celkový čas, ktorý tieto orgány potrebujú na doručenie, je vo väčšine prípadov až niekoľko mesiacov. Tieto omeškania možno vysvetliť na základe viacerých faktorov. Po prvé, určitý čas môže trvať odoslanie chybne adresovanej žiadosti príslušnému prijímajúcemu orgánu. Čo je dôležitejšie, ukazuje sa, že väčšina omeškaní je spôsobená nedostatočnými jazykovými zručnosťami orgánov (orgány neovládajú jazyky, ktoré ich členské štáty uviedli ako prípustné pre prijímanie písomností) a/alebo nedostatočnými znalosťami platných predpisov zo strany orgánov (pozri ďalej bod 3.3). Určité omeškania boli uvedené aj z dôvodu nedostatočného vybavenia ústredných orgánov (pozri ďalej bod 3.4). Efektívny priebeh súdneho konania v integrovanej Únii si však vyžaduje rýchle doručovanie písomností. Malo by sa preto preskúmať, ako by sa dala doba doručenia ďalej skrátiť, najmä preskúmaním možnosti využívania odosielania a doručovania elektronickými prostriedkami. 3.4. Odosielajúce a prijímajúce orgány Hlavný spôsob doručovania písomností podľa tohto nariadenia je prostredníctvom odosielajúcich a prijímajúcich orgánov[20]. Vo všeobecnosti sa uvádza, že agentúry pracujú uspokojivo v súlade s nariadením okrem nedostatočných jazykových schopností a/alebo nedostatočných znalostí z ich strany pravidiel stanovených nariadením[21]. Uvádzalo sa napríklad, že prijímajúce orgány odmietli žiadosti v inom(-ých) jazyku(-och) než v úradnom jazyku príslušného členského štátu, aj keď príslušný členský štát označil iné jazyky za prijateľné podľa článku 4 ods. 3 nariadenia. Ukazuje sa tiež, že prijímajúce orgány občas odmietajú odovzdať doručovanú písomnosť z dôvodu, že nie je preložená do ich úradného jazyka, čo môže byť v rozpore s článkom 8 ods. 1 nariadenia. 3.5. Ústredné orgány Ústredné orgány majú podpornú, avšak dôležitú úlohu, pretože sú zodpovedné za poskytovanie informácií odosielajúcim orgánom, hľadanie riešení akýchkoľvek ťažkostí, ktoré môžu vzniknúť, a vo výnimočných prípadoch za odosielanie na žiadosť odosielajúceho orgánu žiadosti o doručenie príslušnému prijímajúcemu orgánu. Vo všeobecnosti sa ukazuje, že ústredné orgány pracujú uspokojivo podľa nariadenia: 49,6 % respondentov v štúdii považovalo praktické fungovanie ústredných orgánov za veľmi efektívne alebo skôr efektívne, zatiaľ čo len 18 % považuje ich prácu za skôr neefektívnu alebo neefektívnu[22]. Na niektoré problémy sa v štúdii predsa len poukázalo. V prvom rade sa uvádzalo, že v niektorých členských štátoch ústredné orgány nie sú riadne vybavené z technického hľadiska (napr. chýba výpočtová technika). Takáto situácia môže mať negatívne dôsledky na rýchlosť a spoľahlivosť odoslania. Po druhé, v rámci štúdie sa zaznamenali očakávania niektorých odosielajúcich orgánov, aby ústredné orgány poskytovali pomoc pri vyhľadávaní adresátov, ktorých adresa nie je známa. Z nariadenia nemusí byť úplne jasné, do akej miery ústredné orgány musia poskytnúť pomoc v tejto oblasti. Pri riešení problému hľadania adresy osoby, ktorej má byť písomnosť doručená, by sa mala zvážiť a vysvetliť úloha ústredných orgánov, aby bolo možné zabezpečiť jednotné uplatňovanie a očakávania podľa nariadenia. Napokon sa zdá, že informácie o ústredných orgánoch, ktoré členské štáty uviedli v justičnom atlase[23], nie sú jednotné medzi jednotlivými členskými štátmi. V niektorých prípadoch sú informácie podrobnejšie ako v iných prípadoch. V článku 23 ods. 1 v spojení s článkom 3 nariadenia sa neposkytuje jasné usmernenie, pokiaľ ide o to, aké informácie musia členské štáty oznamovať. Môže byť vhodné zjednodušiť požiadavky na informácie, ktoré sú k dispozícii, tak, aby boli pre používateľov systému čo najužitočnejšie. 3.6. Jazyk žiadosti o doručenie Všetky členské štáty okrem Luxemburska uznávajú angličtinu ako jazyk prijateľný na prijímanie žiadostí o doručovaní písomností (pozri prílohu 2). Je teda jedným jazykom používaným takmer medzi všetkými členskými štátmi. Okrem toho je zrejmé, že všetky členské štáty okrem Írska, Luxemburska a Malty prijímajú žiadosti aspoň v jednom ďalšom jazyku okrem ich úradného(-ých) jazyka(-ov). Viac než polovica členských štátov prijíma žiadosti v troch, štyroch alebo dokonca piatich (Francúzsko) jazykoch. 3.7. Jazyk písomností určených na doručenie – právo odmietnuť prevziať písomnosť Cieľom článku 8 nariadenia je zaručiť procesné práva adresáta, ktorý má právo odmietnuť písomnosť, pokiaľ nie je napísaná v jednom z úradných jazykov miesta, kam sa má doručiť, alebo v jazyku, ktorému adresát rozumie. V súvislosti s uplatňovaním tohto článku bola Komisia upozornená na niektoré problémy[24]. Vo veci C-14/07 (Weiss) Európsky súdny dvor skúmal niektoré praktické aspekty práva na odmietnutie. V tejto veci adresát odmietol prevziať doručenú písomnosť na základe toho, že do jazyka stanoveného v článku 8 nariadenia bola preložená len žaloba, avšak nie prílohy k nej pripojené. Súd rozhodol, že adresát návrhu na začatie konania nemá právo odmietnuť prevzatie tejto písomnosti, ak sú k nej priložené nepreložené prílohy tvorené písomnosťami obsahujúcimi dôkazy, ktoré majú výlučne úlohu dôkazov a nie sú nevyhnutné na pochopenie predmetu a dôvodu návrhu. V tej istej veci bol Súdny dvor požiadaný, aby rozhodol o úlohe zmluvného ustanovenia medzi adresátom a žalobcom, v ktorom adresát súhlasil, že korešpondencia medzi stranami sa má uskutočňovať v jazyku odosielajúceho členského štátu. Súdny dvor rozhodol, že takéto zmluvné ustanovenie, nie je domnienkou o znalosti tohto jazyka na strane adresáta, ale indíciou, ktorú môže súd zohľadniť, keď overuje, či adresát rozumie jazyku odosielajúceho členského štátu. Okrem toho boli uvedené problémy týkajúce sa používania vzorových tlačív v súvislosti s uplatňovaním práva na odmietnutie. Po prvé, znenie článku 8 je nejasné, pokiaľ ide o potrebu poskytovať informácie na vzorovom tlačive (príloha II k nariadeniu) v prípadoch, keď písomnosť určená na doručenie je v jazyku prijímajúceho členského štátu, a ak teda adresát nemôže oprávnene odmietnuť doručenie (článok 8 ods. 1 písm. b). Z praktického hľadiska by pripojenie vzorového tlačiva v takýchto prípadoch mohlo viesť adresátov k mylnému presvedčeniu, že majú právo na odmietnutie. Po druhé, vznikla praktická otázka, či by sa príloha II k nariadeniu mala odovzdať odporcovi celá s textom vo všetkých úradných jazykoch Únie, alebo či môže byť obmedzená len na text v jazyku prijímajúceho členského štátu. Druhé riešenie môže ušetriť finančné a environmentálne náklady. Po tretie, vznikla otázka, aké sú právne dôsledky, ak prijímajúci orgán neposkytne informáciu o práve na odmietnutie (nepripojí prílohu II). Nie je jasné, podľa akých právnych predpisov by sa posúdenie účinkov takéhoto doručenia (t. j. jeho platnosť) malo posudzovať. Z hľadiska právnej istoty adresáta je táto situácia neuspokojivá, pretože jeho ochrana môže byť v jednotlivých členských štátoch odlišná. Môže byť potrebné jednotné riešenie. Po štvrté, uvádzali sa problémy pri určovaní, či adresát oprávnene alebo neoprávnene odmietol prevziať doručenú písomnosť. V článku 8 a prílohe II k nariadeniu je stanovené, že adresát môže odmietnuť prevziať písomnosť určenú na doručenie buď pri jej doručení (priamo u osoby doručujúcej písomnosť), alebo ju môže vrátiť prijímajúcemu orgánu. Zároveň sa v prílohe II odporúča vrátiť samotné tlačivo spolu s písomnosťou určenou na doručenie (porovnaj vyhlásenie adresáta). Vyskytuje sa teda určitá nejasnosť, pokiaľ ide o to, ako oprávnene uplatňovať právo na odmietnutie. V niektorých prípadoch adresáti neuplatnili svoje právo na odmietnutie v čase doručenia, ale vrátili správne vyplnenú prílohu II (s vyhlásením o odmietnutí), avšak bez toho, aby vrátili samotnú doručenú písomnosť. Vznikla otázka, či by sa toto mohlo alebo nemohlo považovať za oprávnené odmietnutie. Z doslovného znenia článku 8 vyplýva, že odmietnutie by nebolo oprávnené. Otázne je, či toto je uspokojivý výklad: ak jednoducho len vrátenie písomnosti predstavuje oprávnené odmietnutie, tým skôr výslovné vyhlásenie na tlačive, dokonca bez samotnej písomnosti, by malo byť oprávnené. Môže byť vhodné vysvetliť túto záležitosť v nariadení. Napokon, v nariadení je stanovené použiť tlačivo na odmietnutie, ale nie je stanovený spôsob, ako odoslať toto tlačivo. Odmietnutie sa tak môže uskutočniť napríklad odovzdaním tlačiva súdnemu úradníkovi pri pokuse o doručenie alebo formou jednoduchého listu. Vzniká otázka, či by mohlo byť vhodné uložiť niektoré formálne požiadavky na posilnenie právnej istoty, pokiaľ ide o platné odmietnutie prijať písomnosť určenú na doručenie. 3.8. Dátum doručenia Vo všeobecnosti sa ukazuje, že uplatňovanie článku 9 (určenie dátumu doručenia) bolo uspokojivé a spĺňalo cieľ ochrany oprávnených očakávaní a práv navrhovateľa aj adresáta[25]. Poukázalo sa však na niektoré problémy: Jedna otázka je určenie dátumu doručenia podľa právnych predpisov prijímajúceho členského štátu (článok 9 ods. 1) v prípadoch, keď sa požaduje doručenie osobitným spôsobom podľa článku 7 ods. 1 a tento spôsob prijímajúcemu členskému štátu nie je známy, aj keď nie je v rozpore s jeho právnymi predpismi. Samozrejme v takýchto prípadoch v právnych predpisoch prijímajúceho členského štátu nutne nemôže byť stanovený dátum doručenia. Vznikla otázka, či by sa na základe článku 9 ods. 1 dal vyvodiť záver v takejto situácii, že dátum doručenia sa riadi právnymi predpismi žiadajúceho členského štátu, kde tento osobitný spôsob existuje. Okrem toho odôvodnenie 15 vyvoláva nejasnosti, pokiaľ ide o uplatňovanie článku 9: uvádza sa v ňom, že článok 9 sa neuplatňuje vo všetkých členských štátoch a členským štátom sa ukladá povinnosť oznámiť Komisii (ne-)uplatňovanie pravidla vo vnútroštátnych právnych predpisoch. Je zrejmé, že podľa znenia nariadenia sa článok 9 uplatňuje vo všetkých členských štátoch a mal by sa v záujme zúčastnených strán uplatňovať všade. Nie je potrebné, aby vnútroštátne právne predpisy mali „systém dvojakého dátumu“, ako sa uvádza v odôvodnení 15. Článok 9 sa uplatňuje priamo a určuje len, ktoré právo sa uplatňuje na určenie dátumu z pohľadu buď žiadateľa, alebo odporcu. Bolo by podľa všetkého vhodné objasniť odôvodnenie 15 v tejto súvislosti. 3.9. Náklady doručenia Doručením písomností vyhotovených v členskom štáte nevzniká povinnosť zaplatiť dane alebo poplatky za služby poskytnuté prijímajúcim členským štátom. Ak sa však doručenie vykoná buď zapojením súdneho úradníka alebo osoby príslušnej podľa právneho poriadku prijímajúceho členského štátu, alebo ak sa požaduje použitie osobitného spôsobu doručenia, žiadateľ musí znášať náklady takéhoto doručenia. Na uľahčenie prístupu k spravodlivosti by takéto náklady mali zodpovedať jednorazovému fixnému poplatku. Stanovenie jednorazového fixného poplatku, ktorý je zverejnený v justičnom atlase, v zásade významne zlepšilo transparentnosť nákladov spojených s cezhraničným doručením. Informácie od niektorých členských štátov však nie sú dostatočne jasné[26], iné uvádzajú, že sa nepoužíva žiadny poplatok, aj keď v praxi podľa všetkého tomu tak nie je[27]. Niektoré praktické problémy boli uvedené v súvislosti s platbou nákladov. Konkrétne sa navrhovalo, že by bolo užitočné zahrnúť informácie o číslach bankových účtov orgánov vrátane kódov IBAN a BIC, ako aj čísla DPH, ak je to relevantné, do informácií poskytnutých o odosielajúcich a prijímajúcich orgánoch v justičnom atlase. Okrem toho sa uvádzalo, že orgány vykonávajúce doručovanie v niektorých členských štátoch účtovali okrem fixných poplatkov rôzne dodatočné náklady. Toto podľa všetkého nie je v súlade s nariadením a žiadajúce orgány si nie sú isté, či by sa mal platiť iba fixný poplatok, alebo či môžu byť účtované dodatočné náklady. Môže byť vhodné vysvetliť túto záležitosť v nariadení. 3.10. Doručenie poštou Doručovanie písomností poštou podľa článku 14 nariadenia je jedným z viacerých spôsobov na doručenie písomností. Každý členský štát môže doručiť písomnosti osobám bývajúcim v inom členskom štáte priamo poštou. Takéto doručenie sa uskutoční formou doporučeného listu s potvrdením o doručení alebo s iným rovnocenným dokladom. Komisia si uvedomuje, že minimálne jeden členský štát vedený doslovným výkladom znenia článku obmedzuje použitie tohto spôsobu doručovania na tie prípady, keď za doručovanie písomností je zodpovedný štát, t. j. keď súdy sú zo zákona poverené úlohou doručovania písomností[28]. Tento úzky výklad znamená, že ak strany sú zodpovedné za zabezpečenie doručenia, nemôžu použiť tento spôsob cezhraničného odosielania písomnosti a nemôžu požiadať príslušný orgán alebo osobu podľa právnych predpisov členského štátu ich pobytu, aby doručili písomnosti adresátovi v zahraničí v súlade s článkom 14 nariadenia. Podľa posúdenia Komisie znenie článku si vyžaduje určité vylepšenie s cieľom odstrániť túto duplicitu vo výklade a sprístupniť využívanie poštových služieb v cezhraničných prípadoch spravidla pre každého. Hodnotiaca štúdia ukázala, že vzhľadom k nízkej cene a rýchlosti sa tento spôsob odovzdania používa často a dokonca sa uprednostňuje pred spôsobom odosielania prostredníctvom odosielajúcich a prijímajúcich orgánov[29]. Napriek tomu existujú praktické problémy, ktoré majú negatívny vplyv na efektivitu tohto spôsobu doručenia. Jeden problém spočíva v rôznorodých riešeniach, ktoré sa predpokladajú vo vnútroštátnych pravidlách občianskoprávneho konania pri určovaní okruhu osôb, ktorým sa môže písomnosť odovzdať poštou. V niektorých členských štátoch sa v určitých občianskoprávnych konaniach požaduje odovzdanie adresátovi osobne. V iných členských štátoch existuje priestor pre tzv. „náhradné doručenie“, keď sa písomnosť neodovzdáva adresátovi osobne, ale inej osobe na rovnakej adrese alebo písomnosť sa umiestni do schránky alebo sa uloží na určené miesto na určitú dobu, aby si ho adresát mohol vyzdvihnúť. Výsledkom v prípadoch „náhradného doručenia“ je platné doručenie písomnosti podľa právnych predpisov žiadaného členského štátu, ale tieto prípady nemusia byť v súlade s požiadavkami stanovenými občianskym procesným právom žiadajúceho členského štátu. Keďže pravidlá týkajúce sa poštových služieb sa v jednotlivých členských štátoch značne líšia, tento problém vážne sťažuje efektívne využívanie tohto spôsobu doručenia. Ďalším problémom v súvislosti s poštovými službami je právny rámec, ktorému prevádzkovatelia poštových služieb podliehajú pri doručovaní doporučených písomností adresátovi. Verejné alebo súkromné poštové služby obvykle používajú svoje vlastné „pravidlá“ (napr. pravidlá Svetovej poštovej únie alebo pravidlá spoločností, ktoré ponúkajú špecializované súkromné poštové služby) na doručovanie doporučených listov s potvrdením o prijatí. Okrem toho v niektorých členských štátoch prevádzkovatelia poštových služieb musia spĺňať ďalšie zákonné pravidlá v prípadoch, keď písomnosť určená na doručenie predstavuje súdnu alebo inú úradnú písomnosť. Napríklad v takýchto prípadoch prevádzkovatelia poštových služieb sú povinní použiť osobitné potvrdenia o doručení alebo musia uskutočniť viaceré po sebe nasledujúce pokusy o doručenie. Aj keď uplatňovanie týchto pravidiel nepredstavuje problémy, keď písomnosti určené na doručenie pochádzajú od vnútroštátnych súdov alebo orgánov, ktoré prevádzkovatelia poštových služieb poznajú, pravidlá sa nemusia uplatňovať, keď prevádzkovateľ poštových služieb nerozpozná, že zahraničná písomnosť je súdnej povahy. V niektorých prípadoch sa dokonca zákonné pravidlá uplatňujú len na písomnosti odovzdané vnútroštátnymi súdmi alebo orgánmi a nie na písomnosti doručované zahraničnými súdmi alebo orgánmi. V dôsledku toho doručenie môže byť nakoniec neplatné buď podľa právnych predpisov členského štátu pôvodu alebo podľa právnych predpisov žiadaného členského štátu alebo dokonca, ak prevádzkovateľ nerozpoznal súdnu povahu písomnosti určenej na doručenie, podľa obidvoch. Okrem toho v praxi podľa všetkého existuje všeobecnejší problém s potvrdeniami o prijatí, ktoré sú nesprávne alebo neúplne vyplnené, pretože nie je možné na základe nich poskytnúť príslušný dôkaz o relevantných skutočnostiach uskutočneného doručenia alebo pri pokuse o doručenie[30]. Súdy v žiadajúcich členských štátoch často nevedia určiť z vráteného potvrdenia, komu alebo kedy bola písomnosť odovzdaná. Tieto praktické ťažkosti poukazujú na to, že dokonca aj keď podľa judikatúry Súdneho dvora (porovnaj vec C-473/04 Plumex) sa všetky spôsoby odoslania stanovené v nariadení považujú za rovnocenné, v praxi tomu nemusí tak byť. Na zabezpečenie právnej istoty v súvislosti s poštovými službami, a teda na podporu tohto spôsobu doručovania, ktorý je obvykle menej nákladný než iné spôsoby doručovania, by sa malo dať presne určiť, komu presne bola písomnosť doručená a za akých okolností bolo uskutočnené doručenie. Jedným z možných riešení v tomto smere by mohlo byť zavedenie štandardného medzinárodného formulára potvrdenia o prijatí, ktorý budú používať prevádzkovatelia poštových služieb. Okrem toho môže byť potrebné zabezpečiť vyššiu mieru konvergencie medzi pravidlami týkajúcimi sa „náhradného doručenia“ pre prípady cezhraničných poštových služieb v rámci členských štátov. 3.11. Priame doručovanie V nariadení je stanovená možnosť použiť ako spôsob odosielania priame doručovanie písomností (článok 15). Ak to právne predpisy členského štátu, kde sa uskutočňuje doručenie, povoľujú, strana konania môže uskutočniť doručenie priamo prostredníctvom splnomocnených osôb v tomto členskom štáte. Neexistuje žiadny všeobecný súhlas s týmto mechanizmom doručovania písomností. Situácia je v súčasnosti nasledovná. Priame doručovanie je možné v týchto krajinách: · Belgicko, Dánsko, Grécko, Francúzsko, Taliansko, Cyprus, Malta, Holandsko, Portugalsko, Fínsko, Švédsko (v zásade), Spojené kráľovstvo (Škótsko a Gibraltár), · nie je možné v týchto krajinách: Bulharsko, Česká republika, Estónsko, Španielsko, Írsko, Lotyšsko, Litva, Maďarsko, Rakúsko, Poľsko, Rumunsko, Slovinsko, Slovensko, Spojené kráľovstvo (Anglicko, Wales a Severné Írsko), · v Nemecku súhlas s priamym doručením závisí od charakteru písomností, ktoré sú určené na doručenie. Luxembursko umožňuje priame služby na základe reciprocity. Tento spôsob doručovania písomností je úspešný najmä v členských štátoch, kde doručovanie písomností vykonávajú súdni úradníci, napr. Francúzsko, Cyprus, Grécko alebo Belgicko. Zdá sa, že iné členské štáty váhajú použiť tento spôsob pre neistotu v súvislosti s tým, kto sú súdni úradníci, úradníci alebo iné príslušné osoby uvedené v článku 15 nariadenia a v súvislosti s podmienkami, v rámci ktorých sa doručenie uskutoční v prijímajúcom členskom štáte. Kontaktné údaje osôb oprávnených vykonávať priame služby nie sú uvedené v justičnom atlase a nie je isté, do akej miery sa tieto osoby líšia od prijímajúcich orgánov. Na účely zlepšenia tohto spôsobu doručenia a na umožnenie, aby bol prijateľný pre všetky členské štáty, by sa malo posúdiť zvýšenie transparentnosti, pokiaľ ide o to, na koho takéto priame doručenie má vplyv a či by sa mali stanoviť minimálne normy (ako v prípade poštových služieb). 3.12. Neprítomnosť odporcu v konaní Zrušenie doložky vykonateľnosti s cieľom dosiahnuť skutočný voľný obeh rozsudkov v rámci Únie posilnilo európsku integráciu v oblasti spravodlivosti. Ďalej by bolo užitočné pozrieť sa na určitú harmonizáciu situácií, keď súdy vydajú rozsudok aj bez prijatia potvrdenia o doručení alebo odovzdaní (článok 19 ods. 2) a lehôt pre žiadosť odporcov o odpustenie dôsledkov uplynutia odvolacej lehoty (článok 19 ods. 4). Článok 19 v súčasnosti umožňuje členským štátom vydať vyhlásenia v tejto súvislosti, čo nezabezpečuje jednotné uplatňovanie nariadenia v zásadnej veci, a to v ochrane práv na obhajobu. Ďalej, aby sa zabránilo nejasnostiam v súvislosti s identitou písomností uvedených v článku 19, môže byť vhodné zosúladiť znenie tohto článku so znením použitým v iných nástrojoch občianskeho práva. Konkrétne v článku 19 sa uvádza „predvolanie alebo iná rovnocenná písomnosť“, zatiaľ čo v iných nástrojoch [napr. v článku 26 nariadenia (ES) č. 44/2001][31] sa uvádza „písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocenná písomnosť“. 4. Medzinárodný rámec týkajúci sa doručovania písomností 4.1. Paralelná dohoda s Dánskom V priebehu sledovaného obdobia Rada v roku 2009 prijala rozhodnutie stanovujúce postup na uplatňovanie článku 5 ods. 2 Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach[32]. V tomto postupe sa predpisuje, ako by mala prebiehať koordinácia medzi Dánskom a Úniou v prípade rokovaní o medzinárodných dohodách, ktoré môžu ovplyvňovať alebo zmeniť rozsah pôsobnosti nariadenia. 4.2. Haagsky dohovor z roku 1965 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností Haagsky dohovor z roku 1965 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností je mnohostranná zmluva, ktorá umožňuje doručovanie súdnych písomností z jedného signatárskeho štátu do druhého bez použitia konzulárnej a diplomatickej cesty. Zmluvnými stranami tohto dohovoru sú všetky členské štáty okrem Rakúska a Malty. Haagsky dohovor patrí do výlučnej vonkajšej právomoci Únie po prijatí nariadení z roku 2000 a 2007. Vzhľadom na to, že by malo byť v záujme Únie, aby všetky členské štáty uplatňovali Haagsky dohovor, je potrebné poveriť Rakúsko a Maltu, aby v záujme Únie pristúpili k dohovoru. Samotná Únia nemôže pristúpiť k dohovoru, pretože v dohovore sa predpokladá len pristúpenie štátov a nie organizácií regionálnej hospodárskej integrácie, akou je EÚ. Pristúpenie Rakúska a Malty by umožnilo uplatňovanie jednotných pravidiel na doručovanie v sporoch zahŕňajúcich odporcov z tretích štátov pred súdmi členských štátov. Takýmto pristúpením by sa realizoval politický záväzok Únie prijatý v čase pristúpenia Únie k Haagskej konferencii medzinárodného práva súkromného v roku 2007, a to podporovať Haagske nástroje. Komisia navrhla poveriť Maltu a Rakúsko na pristúpenie k dohovoru 6. júna 2013[33]. 4.3. Vzťahy s Nórskom, Švajčiarskom a Islandom (štáty, ktoré sú zmluvnými stranami Lugánskeho dohovoru) Pokiaľ ide o štáty, ktoré sú zmluvnými stranami Lugánskeho dohovoru z roku 2007, a to Nórsko, Švajčiarsko a Island, Komisia odporučila, aby v roku 2012 Rada povolila rokovania o uzavretí dohody s týmito štátmi okrem iného o doručovaní písomností. Táto dohoda by posilnila existujúcu úroveň justičnej spolupráce urýchlením a zjednodušením doručovania písomností medzi členskými štátmi EÚ a týmito štátmi. Okrem toho by podporila efektívne fungovanie Lugánskeho dohovoru z roku 2007, kde doručovanie písomností je dôležitým prvkom v ochrane práv odporcu v prípade neprítomnosti a uznávania a výkonu rozsudkov. 5. Záver Orgány členských štátov vo všeobecnosti uplatňovali nariadenie uspokojivo. Zvyšovanie integrácie členských štátov v oblasti justície však odhalilo limity súčasného znenia nariadenia. Vzhľadom na úlohu nariadenia v celom rámci justičnej spolupráce v občianskych veciach, najmä so zreteľom na zrušenie doložky vykonateľnosti, môže sa zvážiť hlbšia integrácia v rámci Únie, napríklad formou minimálnych noriem týkajúcich sa doručovania. Okrem toho, aj keď omeškania cezhraničného doručovania sa postupne znižujú, efektívne uskutočňovanie súdneho konania v Európe si vyžaduje ďalšie napredovanie. Táto správa bude slúžiť na podporu rozsiahlej verejnej diskusie o úlohe nariadenia o doručovaní v oblasti občianskeho práva Únie a najmä o tom, ako možno ďalej zlepšovať doručovanie písomností. Príloha 1 Priemerný čas na vybavenie žiadostí odosielajúcimi a prijímajúcimi orgánmi v porovnaní so situáciou podľa nariadenia č. 1348/2000 a nariadenia č. 1393/2007[34] Členský štát || Orgány || Nariadenie č. 1348/2000 || Nariadenie č. 1393/2007 || Doba vybavenia žiadostí RAKÚSKO || Prijímajúce || 1 – 3 mesiace || 1 – 2 mesiace || + Odosielajúce || –1 mesiac || –1 mesiac || = BELGICKO || Prijímajúce || 1 – 3 mesiace || 1 – 2 mesiace || + Odosielajúce || – – – || – – – || FÍNSKO || Prijímajúce || 1 – 3 mesiace || 1 mesiac || + Odosielajúce || 2 – 6 mesiacov || 1 mesiac || + FRANCÚZSKO || Prijímajúce || 1 – 2 mesiace || 2 – 4 mesiace || – Odosielajúce || – – – || 1 mesiac || NEMECKO || Prijímajúce || 1 – 3 mesiace || 1 – 2 mesiace || + Odosielajúce || 1 – 2 mesiace || 1 – 2 mesiace || = GRÉCKO || Prijímajúce || 2 – 6 mesiacov || 3 – 4 mesiace || + Odosielajúce || –1 mesiac || –1 mesiac || = ÍRSKO || Prijímajúce || 2 – 3 mesiace || 2 – 3 mesiace || = Odosielajúce || –1 mesiac || –1 mesiac || = TALIANSKO || Prijímajúce || 2 – 3 mesiace || 3 – 6 mesiacov || – Odosielajúce || 2 – 3 mesiace || 2 – 3 mesiace || = LUXEMBURSKO || Prijímajúce || 1 – 2 mesiace || 1 – 2 mesiace || = Odosielajúce || – – – || 1 – 2 mesiace || PORTUGALSKO || Prijímajúce || 1 – 6 mesiacov || 2 – 3 mesiace || + Odosielajúce || – – – || 9 mesiacov || – ŠPANIELSKO || Prijímajúce || 2 – 6 mesiacov || 3 – 5 mesiacov || = Odosielajúce || 1 – 2 mesiace || 1 – 4 mesiace || – ŠVÉDSKO || Prijímajúce || 1 – 2 mesiace || – – – || = Odosielajúce || –1 mesiac || – – – || = Príloha 2 || JAZYKY OZNÁMENÉ NA PRIJATIE ŽIADOSTÍ || EN || DE || FR || ES || IT || DU || BG || SK || CZ || FI || LT || LV || PL || PT || RO || SE || SL || DA || GR AT || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || || BE || x || x || x || || || x || || || || || || || || || || || || || BG || x || || x || || || || x || || || || || || || || || || || || CY || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || x CZ || x || x || || || || || || x || x || || || || || || || || || || DK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || x || ES || x || || x || x || || || || || || || || || || x || || || || || FI || x || || || || || || || || || x || || || || || || x || || || FR || x || x || x || x || x || || || || || || || || || || || || || || DE || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || || EL || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || || x HU || x || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || IE[35] || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || IT || x || || x || || x || || || || || || || || || || || || || || LV || x || || || || || || || || || || || x || || || || || || || LT || x || || x || || || || || || || || x || || || || || || || || LU || || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || MT || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || NL || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || || PL || x || x || || || || || || || || || || || x || || || || || || PT || x || || || x || || || || || || || || || || x || || || || || RO || x || || x || || || || || || || || || || || || x || || || || SK || x || || || || || || || || x || || || || || || || || || || SI || x || || || || || || || || || || || || || || || || x || || SE || x || || || || || || || || || || || || || || || x || || || UK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || || [1] Dohovor z 15. novembra 1965 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v cudzine v občianskych a obchodných veciach, http://hcch.e-vision.nl/index_en.php?act=conventions.text&cid=17. [2] Nariadenie Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch, Ú. v. ES L 160, 30.6.2000, s. 37–52, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32000R1348:EN:NOT. [3] Dohoda medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o doručovaní súdnych alebo mimosúdnych písomností v občianskych alebo obchodných veciach, Ú. v. EÚ L 300, 17.11.2005, s. 55, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/site/en/oj/2005/l_300/l_30020051117en00550060.pdf. Táto dohoda nadobudla platnosť 1. júla 2007. [4] Report from the Commission to the Council, the European Parliament and the European Economic and Social Committee on the application of Council Regulation (EC) 1348/2000 on the service in the Member States of Judicial and Extrajudicial documents in civil or commercial matters {SEC(2004)1145, COM(2004) 603 final} (Správa Komisie Rade, Európskemu parlamentu a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru o uplatňovaní nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch, http://eurlex.europa.eu/smartapi/cgi/sga_doc?smartapi!celexplus!prod!DocNumber&lg=en&type_doc=COMfinal&an_doc=2004&nu_doc=603. [5] Návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych dokumentov v občianskoprávnych a obchodných veciach [KOM(2005) 305 v konečnom znení – 2005/0126 (COD)]. [6] Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 z 13. novembra 2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch („doručovanie písomností“) a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000, Ú. v. EÚ L 324, 10.12.2007, s. 79 – 120, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32007R1393:EN:HTML. [7] MainStrat, Štúdia o uplatňovaní nariadenia (ES) č. 1393/2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach, záverečná správa, 2012. [8] Celkovo sa uskutočnilo 465 rozhovorov v celej EÚ a svoje názory a odporúčania prezentovalo 38 európskych odborníkov. [9] Konkrétne vec C-14/08 Roda Golf & Beach Resort SL a vec C-325/11 Alder. [10] To znamená doručenie prostredníctvom príslušných osôb z prijímajúceho členského štátu, pokiaľ to povoľujú právne predpisy tohto členského štátu. [11] Federálny štát, v ktorom sa uplatňuje jeden alebo viaceré právne systémy, alebo ktorý má samostatné územné celky, môže určiť viac takýchto orgánov alebo ústredných orgánov. [12] 78,5 % respondentov v hodnotiacej štúdii sa vo všeobecnosti rovnako domnievalo, že nadobudnutím účinnosti nariadenia sa doručovanie písomností medzi členskými štátmi zlepšilo a urýchlilo, pozri odkaz v poznámke pod čiarou 7, s. 22. [13] Rozsudok vo veci C-325/11 (Alder) z 19. decembra 2012. [14] KOM(2010) 748 v konečnom znení. [15] KOM(2011) 445 v konečnom znení. [16] KOM(2011) 276 v konečnom znení. [17] Nariadenie (ES) č. 1206/2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 174, 27.6.2001, s. 1). [18] Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 bude od 10. januára 2015 nahradené nariadením (ES) č. 1215/2012. [19] Článok 7 ods. 2 nariadenia. [20] Týmito orgánmi sú úradné osoby, úrady alebo iné osoby určené členskými štátmi a spôsobilé odosielať súdne písomnosti, ktoré je potrebné doručiť. [21] 29,9 % respondentov v hodnotiacej štúdii považovalo skutočnosť, že odosielajúce a prijímajúce orgány nie sú dostatočne oboznámené s nariadením (k čomu patrí jav používania nesprávnych jazykov) za problém so zreteľom na decentralizovaný model spolupráce medzi miestnymi orgánmi. Pozri odkaz v poznámke pod čiarou 7, s. 26 a 160. [22] Pozri odkaz v poznámke pod čiarou 7, s. 165. [23] Európsky justičný atlas pre občianske veci je informačný portál Európskej komisie. V súčasnej dobe bol presťahovaný na Európsky portál elektronickej justície. [24] Len 35,7 % respondentov v štúdii nevidelo problém s uplatňovaním článku 8 nariadenia, zatiaľ čo 52,9 % poukázalo na problém. Pozri odkaz v poznámke pod čiarou 7, s. 172. [25] Najväčšia skupina (45,6 %) respondentov v hodnotiacej štúdii zastávala názor, že uplatňovanie článku nespôsobovalo problémy. Pozri odkaz v poznámke pod čiarou 7, s. 175. [26] Napríklad v oznámení Španielska sa uvádza, že „náklady sú vo výške, ako je stanovené platnými španielskymi právnymi predpismi, v ktorých v súčasnej dobe nie je špecifikovaná žiadna konkrétna suma“. [27] Nedávno bola prijatá sťažnosť, ktorá sa týkala doručovania v Írsku. [28] Vo Francúzsku tento výklad potvrdzuje circulaire ministra spravodlivosti č. 11-08 D3 z 10. novembra 2008 (pozri Bulletin Officiel du Ministère de la Justice z 28. februára 2009). [29] 48,6 % respondentov štúdie priznalo veľmi časté využívanie poštových služieb, z nich 19,4 % vyhlásilo, že ich uprednostňujú pred tradičným spôsobom prostredníctvom odosielajúceho a prijímajúceho orgánu. Pozri odkaz v poznámke pod čiarou 7, s. 181. [30] V hodnotiacej štúdii respondenti uvádzali ako najbežnejšie problémy, že potvrdenie o prijatí nebýva kompletne vyplnené (41,1 %) alebo sa nevrátilo (40,6 %) alebo sa podpis nedá prečítať (34 %): pozri odkaz v poznámke pod čiarou 7, s. 182. [31] Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 bude od 10. januára 2015 nahradené nariadením (ES) č. 1215/2012. [32] Rozhodnutie Rady z 30. novembra 2009 (2009/943/ES), ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2006/326/ES s cieľom stanoviť postup na vykonávanie článku 5 ods. 2 Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Dánskym kráľovstvom o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych alebo obchodných veciach. [33] COM(2013) 338final. [34] Na základe informácií poskytnutých orgánmi na účely štúdie o uplatňovaní nariadenia (ES) č. 1393/2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach, záverečná správa, 2012. [35] Írsko uznalo prijímanie písomností aj v galskom jazyku.