SK Úradný vestník Európskej únie L 274/1

ROZHODNUTIE KOMISIE

z 26. januára 2010

o štátnej pomoci C 56/07 (ex E 15/05), ktorú Francúzsko poskytlo podniku La Poste

[oznámené pod číslom K(2010) 133]

(Iba francúzske znenie je autentické)

(Text s významom pre EHP)

(2010/605/EÚ)

EURÓPSKA KOMISIA,

so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie (1), a najmä na jej článok 108 ods. 2 prvý pododsek,

so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, a najmä na jej článok 62 ods. 1 písm. a),

po vyzvaní zainteresovaných strán, aby predložili pripomienky v súlade s uvedenými ustanoveniami (2),

keďže:

1. POSTUP

(1) Dňa 21. decembra 2005 Komisia schválila prevod bankových a finančných činností z podniku La Poste na jeho dcérsku spoločnosť La Banque Postale (3). Komisia vo svojom rozhodnutí zdôraznila, že otázka neobmedzenej štátnej záruky v prospech La Poste bude byť predmetom samostatného konania.

(2) Dňa 21. februára 2006 Komisia v súlade s článkom 17 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 (4) o pravidlách vykonávania článku 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ďalej len „procesné nariadenie“) informovala francúzske orgány o svojich predbežných záveroch týkajúcich sa existencie neobmedzenej štátnej záruky, ktorá pravdepodobne vyplýva z právneho postavenia podniku La Poste a predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a vyzvala ich, aby predložili svoje pripomienky. Keďže táto predpokladaná neobmedzená štátna záruka bola v platnosti už pred 1. januárom 1958, Komisia uplatnila procesnoprávne pravidlá týkajúce sa existujúcej štátnej pomoci v súlade s článkom 1 písm. b) uvedeného procesného nariadenia (5).

(3) Komisia dostala odpoveď od francúzskych orgánov 24. apríla 2006.

(4) Dňa 4. októbra 2006 Komisia v súlade s článkom 18 procesného nariadenia vyzvala Francúzsko, aby najneskôr do 31. decembra 2008 zrušilo záruku poskytnutú podniku La Poste na základe jeho právneho postavenia na všetky jeho záväzky.

(5) Dňa 6. decembra 2006 Komisia dostala od francúzskych orgánov oznámenie, v ktorom sa popierajú závery Komisie uvedené v jej liste zo 4. októbra 2006.

(6) Po stretnutí s útvarmi Komisie zodpovednými za hospodársku súťaž (ďalej len „GR pre hospodársku súťaž“) francúzske orgány listom zo 16. januára 2007 predložili Komisii návrh zmeny a doplnenia vykonávacej vyhlášky k zákonu č. 80-539 zo 16. júla 1980 o pravidelnom penále ukladanom v správnych veciach a o výkone súdnych rozhodnutí právnickými osobami verejného práva (6) (ďalej len „zákon zo 16. júla 1980“), t. j. vyhlášky č. 81-501 z 12. mája 1981, ktorou sa vykonáva zákon zo 16. júla 1980 o pravidelnom penále ukladanom v správnych veciach a o výkone súdnych rozhodnutí právnickými osobami verejného práva (7) (ďalej len „vyhláška z 12. mája 1981“).

(7) Francúzske orgány v reakcii na žiadosť Komisie o vysvetlenie zaslali oznámenie doručené 1. februára 2007, v ktorom je vysvetlená situácia veriteľov podniku La Poste, ak by sa podnik ocitol vo finančných ťažkostiach.

(8) Oznámením z 19. marca 2007 francúzske orgány predložili dodatočný návrh, ktorého podstatou je, že sa spoločne s podnikom La Poste zaviažu uviesť v každej zmluve o financovaní a v každej verejnej ponuke cenných papierov (prospekte) podniku La Poste poznámku o neexistencii záruky.

(9) Listom z 29. novembra 2007 Komisia oznámila Francúzsku svoje rozhodnutie začať konanie podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ, pokiaľ ide o toto opatrenie (ďalej len „rozhodnutie o začatí konania“).

(10) Rozhodnutie o začatí konania bolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie (8). Komisia vyzvala zainteresované strany, aby predložili svoje pripomienky k uvedenému opatreniu.

(11) Komisia nedostala od zainteresovaných strán žiadne pripomienky v tejto veci.

(12) Komisia dostala pripomienky Francúzska listom z 23. januára 2008.

(13) Komisia uverejnila na internetovej stránke GR pre hospodársku súťaž výzvu na predloženie ponuky na uskutočnenie štúdie o neobmedzenej záruke Francúzskej republiky pre podnik La Poste. V stanovenom termíne, t. j. do 21. apríla 2008, boli doručené štyri ponuky. Štúdiou bola poverená pani Sophie NICINSKIOVÁ, univerzitná profesorka, profesorka s agregáciou verejného práva, doktorka práv a autorka publikácií na tému štátnej záruky pre verejné inštitúcie priemyselnej a obchodnej povahy. Expert (ďalej len „expert Komisie“) odovzdal svoju správu 17. novembra 2008.

(14) Po tom, čo boli v tlači uverejnené informácie o tom, že francúzska vláda prijala návrh zákona, ktorým sa schvaľuje zmena právneho postavenia podniku La Poste, sa Komisia listom z 20. júla 2009 opýtala Francúzska, či by súhlasilo s prijatím záväzku o transformácii podniku La Poste na akciovú spoločnosť podliehajúcu konaniam súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie všeobecného práva. Tým istým listom Komisia zaslala francúzskym orgánom správu svojho experta.

(15) Oznámením zaslaným 31. júla 2009 Francúzsko informovalo Komisiu, že Rada ministrov prijala 29. júla 2009 návrh zákona o podniku La Poste a o poštových činnostiach, ktorým sa ustanovuje transformácia podniku La Poste na akciovú spoločnosť od 1. januára 2010. Okrem toho francúzske orgány oznámili, že zašlú svoje pripomienky k správe experta Komisie.

(16) Po dvoch upomienkach Komisie z 9. septembra a 6. októbra 2009 Francúzsko oznámilo oznámením zaslaným 27. októbra 2009 svoje pripomienky k správe experta Komisie a predložilo stanovisko Guya CARCASSONNA, univerzitného profesora a profesora s agregáciou pre právnické fakulty (ďalej len „expert francúzskych orgánov“).

(17) Dňa 11. decembra 2009 bol podaný pozmeňujúci a doplňujúci návrh k návrhu zákona o podniku La Poste a o poštových činnostiach, ktorým sa odkladá dátum transformácie podniku na marec 2010.

2. OPIS OPATRENIA

(18) Zákonom č. 90-568 z 2. júla 1990 o organizácii verejnej poštovej služby a o podniku France Télécom (9) (ďalej len „zákon z 2. júla 1990“) sa bývalé generálne riaditeľstvo pôšt a telekomunikácií transformovalo na dve právnické osoby verejného práva: La Poste a France Télécom.

(19) Určité právnické osoby verejného práva nie sú zákonom kvalifikované ako podniky so statusom EPA (verejná inštitúcia, ktorá má právnu subjektivitu právnickej osoby) alebo EPIC (verejná inštitúcia priemyselnej a obchodnej povahy) (10). Týka sa to aj podniku La Poste. Vo svojom rozsudku z 18. januára 2001 (2. občiansky senát) (11) kasačný súd však prijal zásadu, že La Poste je podnik so statusom EPIC (12). Právne dôsledky takéhoto právneho postavenia podniku La Poste sú tieto:

2.1. NEUPLATNITEĽNOSŤ KONANIA VO VECI PLATOBNEJ NESCHOPNOSTI A KONKURZNÉHO KONANIA NA PODNIK LA POSTE

(20) Podľa článku 1 zákona z 2. júla 1990 je podnik La Poste právnickou osobou verejného práva. Vo Francúzsku právnické osoby verejného práva nepodliehajú všeobecným právnym predpisom týkajúcim sa konaní vo veciach súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie podnikov v ťažkostiach.

(21) Neuplatniteľnosť konania vo veci platobnej neschopnosti a konkurzného konania na právnické osoby verejného práva údajne vyplýva zo všeobecnej zásady nezabaviteľnosti majetku právnických osôb verejného práva uznávanej francúzskou judikatúrou od konca 19. storočia, a najmä kasačným súdom (13).

(22) Okrem toho v článku 2 zákona č. 85-98 z 25. januára 1985 o súdnom vyrovnaní a súdnej likvidácii podnikov (14) (ďalej len „zákon z 25. januára 1985“), ktorým sa vymedzuje rozsah pôsobnosti konaní súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie všeobecného práva vo Francúzsku, teraz článok L620-2 obchodného zákonníka, sa ustanovuje: „Súdne vyrovnanie a súdna likvidácia sú uplatniteľné na každého obchodníka, každú osobu zapísanú v živnostenskom registri, každého poľnohospodára a každú právnickú osobu súkromného práva.“ Zo znenia tohto článku a z toho, ako ho vykladá francúzska judikatúra (15), vyplýva, že kolektívne konania všeobecného práva sa neuplatňujú na právnické osoby verejného práva.

2.2. UPLATNITEĽNOSŤ ZÁKONA ZO 16. JÚLA 1980 A ZÁSADY KONEČNEJ ZODPOVEDNOSTI ŠTÁTU ZA DLHY PRÁVNICKÝCH OSÔB VEREJNÉHO PRÁVA NA PODNIK LA POSTE

(23) Zákon zo 16. júla 1980 je uplatniteľný na podnik La Poste považovaný podľa zákona z 2. júla 1990 za právnickú osobu verejného práva.

(24) V odseku II článku 1 zákona zo 16. júla 1980 sa ustanovuje, že „keď bola miestna samospráva alebo verejná inštitúcia odsúdená právoplatným súdnym rozhodnutím na zaplatenie peňažnej sumy, ktorej výška je stanovená v samotnom rozhodnutí, musí byť nariadená úhrada tejto sumy alebo musí byť vydaný príkaz na jej úhradu v lehote dvoch mesiacov odo dňa oznámenia súdneho rozhodnutia. V prípade nenariadenia uhradenia alebo nevydania príkazu na úhradu v uvedenej lehote vydá zástupca štátu v départemente alebo dozorný orgán príkaz na úhradu z úradnej moci. Pri nedostatku finančných prostriedkov zástupca štátu v départemente alebo dozorný orgán zašle samospráve alebo inštitúcii úradnú výzvu, aby vytvorila potrebné zdroje; ak rozhodujúci orgán samosprávy alebo inštitúcie neuvoľnil alebo nevytvoril tieto zdroje, postará sa o to zástupca štátu v départemente alebo dozorný orgán, ktorý v prípade potreby vydá príkaz na úhradu z úradnej moci.“

(25) V odseku 4 článku 3-1 vyhlášky z 12. mája 1981 sa ustanovuje, že „keď po uplynutí týchto lehôt (16) zostane úradná výzva bez odozvy, zástupca štátu alebo dozorný orgán vykoná zápis výdavku do rozpočtu samosprávy alebo verejnej inštitúcie, ktorá si neplní svoju povinnosť. V prípade potreby vytvorí potrebné zdroje buď prostredníctvom zníženia voľných rozpočtových prostriedkov určených na iné výdavky, alebo prostredníctvom zvýšenia zdrojov.“ Napokon v odseku 5 článku 3-1 uvedenej vyhlášky sa ustanovuje, že „ak miestna samospráva alebo verejná inštitúcia nenariadi uhradenie dlžnej sumy v lehote ôsmich dní od oznámenia zápisu rozpočtového prostriedku, v lehote jedného mesiaca nariadi jej uhradenie z úradnej moci zástupca štátu alebo dozorný orgán.“

(26) Uvedená vyhláška z 12. mája 1981 bola zrušená a nahradená vyhláškou č. 2008-479 z 20. mája 2008 o výkone rozsudkov ukladajúcich verejným samosprávam peňažný trest. Článok 10 novej vyhlášky však preberá ustanovenia odsekov 4 a 5 článku 3-1 vyhlášky z 12. mája 1981 (17). Opatrenie sa ním v podstate nemení a nedopĺňa.

(27) Okrem toho v obežníku zo 16. októbra 1989 (18) sa ustanovuje, že „v prípade nedostatku alebo neexistencie rozpočtových prostriedkov – situácie, ktorá je uvedená v článku 1 ods. II druhom pododseku zákona zo 16. júla 1980, je príkazca zároveň povinný informovať o tejto skutočnosti veriteľa doporučeným listom s doručenkou ešte pred uplynutím štvormesačnej lehoty, pričom musí spresniť výšku sumy, na ktorej úhradu sa vydá príkaz neskôr. Tento príkaz na úhradu sa bude vzťahovať buď na celú dlžnú sumu pri neexistencii akýchkoľvek rozpočtových prostriedkov, alebo dlžného zostatku pri nedostatku rozpočtových prostriedkov.“

(28) Zo všetkých týchto ustanovení vyplýva, že zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie vyhlášky sú určené výlučne na výkon právoplatných súdnych rozhodnutí, ktorými sa odsudzuje buď štát, alebo miestna samospráva, alebo verejná inštitúcia na zaplatenie určitej peňažnej sumy. Neustanovuje sa nimi konanie vo veciach súdneho vyrovnania alebo súdnej likvidácie.

(29) Okrem toho zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie vyhlášky výslovne ustanovujú štát za orgán príslušný vo veciach vymáhania dlhov verejných inštitúcií. Štát má tieto významné právomoci: na jednej strane právomoc nariadiť z úradnej moci uhradenie verejného výdavku a na druhej strane právomoc vytvoriť dostatočné zdroje. Toto vedie k skúmaniu, do akej miery možno považovať možnosti odškodnenia veriteľov cestou domáhania sa zodpovednosti štátu pri neplnení záväzkov zo strany La Poste za formu záruky.

(30) Okrem dvoch predchádzajúcich aspektov (neuplatniteľnosť postupov uplatňovaných pri platobnej neschopnosti a uplatniteľnosť zákona zo 16. júla 1980) Komisia vo svojom rozhodnutí o začatí konania uviedla, že pravidlá vzťahujúce sa na určité podniky so statusom EPIC by sa mohli vzťahovať aj na podnik La Poste.

2.3. PREVOD ZÁVÄZKOV ZANIKNUTÉHO PODNIKU SO STATUSOM EPIC NA INÚ VEREJNÚ INŠTITÚCIU ALEBO NA ŠTÁT

(31) Kodifikačným predpisom č. 02-060-M95 z 18. júla 2002 o finančných a účtovných právnych predpisoch vnútroštátnych verejných inštitúcií priemyselnej a obchodnej povahy (19) (ďalej len „kodifikačný predpis“) sa ustanovuje, že ak sa zatvorí podnik so statusom EPIC, ktorý má autorizovaného účtovného revízora, môžu nastať dve možné situácie: — buď starý podnik so statusom EPIC nahradí nová verejná inštitúcia, ktorá prevezme jej majetok, práva a povinnosti, — alebo sa predpisom vyhlási zrušenie verejnej inštitúcie; v tomto prípade „predpisom o zrušení inštitúcie sa odteraz môže určiť nástupca, na ktorého prejde likvidačný zostatok, vo všeobecnosti štát“ (20).

(32) V príručke o finančnom zabezpečení zriaďovania, transformácie a zrušovania vnútroštátnych verejných inštitúcií a verejných záujmových skupín zo 14. novembra 2006 (ďalej len „príručka o finančnom zabezpečení“), ktorá je dostupná na internetovej stránke ministerstva financií, sa spresňuje (21): „Predpisom, ktorým sa zrušuje inštitúcia, sa musí výslovne ustanoviť prevod práv, majetku a záväzkov zrušenej inštitúcie na subjekt, ktorý prevezme jej činnosť alebo jej majetok (t. j. buď verejná inštitúcia, alebo štát)“. … „Všeobecnejšie sa musí ustanoviť, že nová inštitúcia nahrádza právnické osoby, ktorých činnosť preberá, v právach a záväzkoch vyplývajúcich zo zmlúv uzavretých na plnenie úloh, ktoré im boli pridelené.“

(33) Napriek tomu, že sú ustanovenia kodifikačného predpisu a príručky o finančnom zabezpečení uplatniteľné iba na podniky so statusom EPIC, ktoré majú autorizovaného účtovného revízora, určité prvky naznačujú, že aj dlhy podnikov so statusom EPIC, ktoré nemajú autorizovaného účtovného revízora, by sa pri ich zrušení previedli na štát alebo na inú verejnú inštitúciu.

(34) Podnik Charbonnages de France oznámil v poznámkach k svojim finančným účtom z 31. decembra 2000, že všetky práva a záväzky podniku so statusom EPIC sa v prípade jeho zrušenia musia previesť buď na iný verejnoprávny subjekt, alebo na samotnú francúzsku vládu a lehoty a podmienky takéhoto prevodu musí spresniť zákon, ktorým sa zruší daný podnik so statusom EPIC. Toto tvrdenie sa neobmedzuje iba na podniky so statusom EPIC, ktoré majú autorizovaného účtovného revízora; Charbonnages de France je inak podnik so statusom EPIC bez autorizovaného účtovného revízora.

(35) Okrem toho podľa názoru určitých ratingových agentúr, ak by došlo k zrušeniu ERAP (Entreprise de recherches et d’activités pétrolières) (22), aj keď je to tiež podnik so statusom EPIC bez autorizovaného účtovného revízora, zostatok jeho dlhu a jeho aktív by sa tiež previedol na štát. Podľa ratingovej agentúry Fitch (23)„ERAP ako podnik so statusom EPIC nepodlieha postupom uplatňovaným pri likvidácii. Môže byť zrušený iba legislatívnym postupom a za tohto predpokladu pripadne zostatok jeho dlhu a jeho aktív štátu.“ Podľa Moody’s (24) ERAP nemôže byť predmetom reštrukturalizačných postupov uložených súdom, ktorý koná vo veciach týkajúcich sa súdnej likvidácie. V prípade zrušenia spoločnosti sa jej aktíva/pasíva prevedú na orgán zodpovedný za jeho zriadenie, čiže na samotný štát.

(36) So zreteľom na tieto aspekty a napriek tomu, že podnik La Poste nemá autorizovaného účtovného revízora (25), je potrebné preskúmať, či je zásada prevodu dlhov na štát alebo iný verejnoprávny subjekt za predpokladu likvidácie uplatniteľná na podnik La Poste, keďže je považovaný za podnik so statusom EPIC. Ak áno, v takom prípade by mal mať veriteľ záruku, že o svoju pohľadávku nepríde a mohol by sa uspokojiť s nižšou úrokovou mierou alebo poskytnúť výhodnejšie platobné podmienky a lehoty ako v prípade neexistencie takejto záruky. Takýto prevod by mal teda rovnaké účinky ako záruka.

2.4. PRIAMY PRÍSTUP K ÚČTOM ŠTÁTNEJ POKLADNICE

(37) Podľa agentúry Fitch (26) je likvidita podniku ERAP zaručená jeho okamžitým prístupom k preddavkovým účtom štátnej pokladnice. Keďže ERAP je podnik so statusom EPIC, treba preskúmať, či by aj podnik La Poste mohol mať prístup k preddavkovým účtom štátnej pokladnice.

3. PRIPOMIENKY A NÁVRHY FRANCÚZSKYCH ORGÁNOV

(38) V nadväznosti na rozhodnutie o začatí konania francúzske orgány zaslali Komisii svoje pripomienky a návrhy listom z 23. januára 2008. Tento list dopĺňa pripomienky a návrhy objasnené v predchádzajúcich listoch francúzskych orgánov (27) a zhrnuté v rozhodnutí o začatí konania.

3.1. PRIPOMIENKY FRANCÚZSKYCH ORGÁNOV

(39) Francúzske orgány popierajú na jednej strane existenciu záruky a na druhej strane existenciu výhody pre La Poste.

3.1.1. NEEXISTENCIA ZÁRUKY

(40) Podľa francúzskych orgánov sa jednak verejným inštitúciám neposkytuje z dôvodu ich právneho postavenia automatická záruka (A) a jednak je úvaha Komisie v rozhodnutí o začatí konania nesprávna (B).

A. Verejným inštitúciám sa z dôvodu ich právneho postavenia neposkytuje žiadna automatická záruka (28).

(41) Po prvé, v žiadnom predpise ani rozhodnutí nie je stanovená zásada, podľa ktorej by štát zásadne neobmedzene ručil za dlhy podnikov so statusom EPIC.

(42) Po druhé, judikatúra sa vyjadrila k neexistencii záruk. Najmä Štátna rada rozhodla v rozsudku týkajúcom sa spoločnosti Société de l’hôtel d’Albe (29), že „Office national du tourisme (Národný úrad cestovného ruchu), ktorý je právnickou osobou občianskeho práva a má finančnú autonómiu…, je verejná inštitúcia, že v dôsledku toho nie je štát povinný zaplatiť dlhy tejto inštitúcie; že minister verejných prác oprávnene odmietol vyhovieť žiadosti [veriteľa].“ K rovnakému záveru sa údajne dospelo v spojitosti s miestnymi samosprávami v dvoch rozhodnutiach štátnej rady vo veci Campoloro (30).

(43) Po tretie, ústavným zákonom z 1. augusta 2001 o rozpočtových pravidlách (31) (ďalej len „ÚZRP“) sa ustanovuje, že záruku možno zriadiť iba ustanovením rozpočtových pravidiel (32). Preto sa podľa experta francúzskych orgánov (33) po úplnom nadobudnutí účinnosti ÚZRP 1. januára 2005 nemohla zo zákona poskytnúť žiadna implicitná záruka. Na dlhy podniku La Poste vzniknuté po 1. januári 2005 sa preto implicitná záruka údajne nevzťahuje. Pokiaľ ide o pohľadávky, ktoré vznikli pred 1. januárom 2005, expert francúzskych orgánov sa domnieva, že pri neexistencii rozhodnutia o spore nie je možné určiť, či neplatnosť implicitných záruk poskytnutých pred 1. januárom 2005, ktorých poskytnutie nebolo výslovne povolené rozpočtovým zákonom, možno alebo nemožno vylúčiť v rámci dodržania ústavne chránených práv veriteľov.

(44) Po štvrté, ak by podniky so statusom EPIC dostali štátnu záruku, zmena ich právneho postavenia by si vyžadovala zaviesť opatrenia na ochranu práv veriteľov. Takýto mechanizmus však nebol nikdy zavedený. Naopak pri transformácii inštitúcie Administration des postes et télécommunications (Správa pôšt a telekomunikácií) na nezávislú právnickú osobu (La Poste) k 1. januára 1991 poskytol štát vyhláškou z 31. decembra 1990 explicitnú záruku za dlhy, ktoré vznikli pred 31. decembrom 1990 a previedli sa na podnik La Poste. To by vraj nebolo bývalo potrebné, keby podnik La Poste ako inštitúcia považovaná za podnik so statusom EPIC štatutárne získal štátnu záruku. Zároveň sa prijali zákony a iné právne predpisy, ktorými sa povoľuje štátna záruka na niektoré činnosti podnikov ERAP a Agence française du développement (Francúzska agentúra pre rozvoj), ktoré majú obe status EPIC.

(45) Francúzske orgány napokon citujú článok (34) pána Labetoullea, bývalého predsedu právnej sekcie Štátnej rady. Podľa p. Labetoullea „v práve neexistuje žiadne automatické priznanie, poskytnutie a stanovenie rozsahu tejto záruky [štátnej záruky, ktorá by sa plnoprávne vzťahovala na verejné inštitúcie štátu].“

B. Úvaha Komisie o existencii záruky je nesprávna (35)

a) Úhrada jednotlivých pohľadávok nie je zaručená

1. Zákon zo 16. júla 1980 nemôže založiť záruku

(46) Podľa francúzskych orgánov (36) sa zákonom zo 16. júla 1980 udeľuje dozornému orgánu právomoc nahradiť výkonný orgán osoby, ktorý túto osobu zastupuje. Dozorný orgán preto môže vykonávať len právomoci, ktoré nezahŕňajú možnosť disponovať štátnym rozpočtom. V zákone zo 16. júla 1980 sa teda nestanovuje žiadna povinnosť štátu vynaložiť vlastné prostriedky.

(47) Na podporu tohto výkladu francúzske orgány uvádzajú prípravné práce na zákone zo 16. júla 1980. Počas rozpráv o tomto zákone sa vláda postavila proti zmenám a doplneniam, ktoré by ukladali štátu povinnosť poskytnúť územnej samospráve, ktorej prostriedky by neboli dostatočné, mimoriadny grant na účely výkonu súdneho rozhodnutia.

(48) Francúzske orgány tiež odkazujú na články právnej doktríny (37). V týchto článkoch sa upozorňuje, že výrazom „postará sa o to“ uvedeným v článku 1 zákona zo 16. júla 1980 sa odkazuje na právomoc „substitúcie“, pri ktorej „má nahrádzajúci subjekt v zásade rovnaké právomoci ako nahrádzaný subjekt“, pričom poskytnutie mimoriadneho grantu je „mimo rozsahu uplatnenia právomoci substitúcie“, a preto sa neustanovuje zákonom zo 16. júla 1980.

(49) Francúzske orgány napokon citujú rozhodnutia Štátnej rady z 10. novembra 1999 (38) a z 18. novembra 2005 (39) vo veci Campoloro. Štátna rada údajne usúdila, že nahradenie obce, ktorá si neplní svoje povinnosti, štátom vo finančných záležitostiach nie je na zozname povinností uložených zákonom zo 16. júla 1980. Okrem toho pri skúmaní, či existuje dôvod na uplatnenie zodpovednosti štátu z jediného dôvodu zavinenia, navyše z hrubej nedbanlivosti, Štátna rada zo zásady vylúčila akúkoľvek formu zodpovednosti „zo zákona“, a teda akúkoľvek formu záruky.

2. Nie je možné domáhať sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu iba na základe nedostatku aktív

(50) Okrem toho francúzske orgány tvrdia, že možnosti odškodnenia veriteľov právnických osôb verejného práva na základe uplatnenia zodpovednosti za obmedzujúcich podmienok nemožno považovať za formu záruky. Záruka predpokladá, že ručiteľ prevezme záväzok požívateľa záruky. Ak je potrebné vziať na seba zavinenie alebo v prípade zodpovednosti bez zavinenia dôsledky vlastného konania, nemôže ísť o záruku.

(51) Francúzske orgány ďalej tvrdia, že v každom prípade sa zodpovednosti štátu nemožno domáhať iba z toho dôvodu, že prefekt alebo dozorný orgán nemohol prijať žiadne opatrenie, ktoré by bolo schopné umožniť úhradu pohľadávky z dôvodu finančnej a majetkovej situácie samosprávy alebo verejnej inštitúcie.

(52) Pokiaľ ide o zavinenie, najmä o hrubú nedbanlivosť, ak prefekt alebo dozorný orgánu neuplatnia svoje právomoci v prípade, že prostredníctvom žiadneho opatrenia nie je možné uhradiť pohľadávku samosprávou alebo verejnou inštitúciou, toto nemôže byť samo osebe protiprávne.

(53) Pokiaľ ide o zodpovednosť bez zavinenia, k jej vylúčeniu vedú najmenej tieto dva aspekty: — Po prvé, zodpovednosti osoby, od ktorej sa požaduje náhrada škody, je možné sa domáhať iba v prípade, že konanie (vrátane nekonania), ktoré sa jej pripisuje, bolo priamou príčinou škody. Teda pri nedostatku aktív nie je pôvodom škody, ktorú utrpel veriteľ, konanie alebo nekonanie zo strany správneho orgánu, ale platobná neschopnosť samosprávy alebo verejnej inštitúcie. — Po druhé, zodpovednosť bez zavinenia sa odvodzuje od zásady rovnosti pred verejnými bremenami. Teda podľa francúzskych orgánov je v tomto prípade ťažké rozlíšiť v čom by sa škoda, ktorú utrpel veriteľ, mohla prejaviť ako narušenie rovnosti pred verejnými bremenami. Na rozdiel od prípadu, ktorý viedol k judikatúre vo veci Couitéas (40), by sa v tomto prípade žiadny orgán štátu nerozhodol nevykonať rozsudok z dôvodov všeobecného záujmu. Ide o prípad, keď by nebolo možné, aby verejný orgán prijal opatrenia umožňujúce vykonať súdne rozhodnutie z praktických dôvodov, a nie z dôvodov požiadaviek všeobecného záujmu. Podľa francúzskych orgánov domáhanie sa zodpovednosti pre porušenie rovnosti pred verejnými bremenami preto nemôže vyplynúť iba z platobnej neschopnosti. Pokiaľ ide o argument, ktorý Komisia poskytla v odôvodnení 59 svojho rozhodnutia o začatí konania, že „keby zástupca štátu uprednostnil zachovanie nepretržitého poskytovania verejnej služby pred právom veriteľa na splatenie svojej pohľadávky, nie je vylúčené, že by bolo možné dovolávať sa objektívnej zodpovednosti štátu“, francúzske orgány uznávajú, že požiadavka nepretržitého poskytovania verejnej služby sa ukladá zástupcovi štátu pri uplatňovaní postupu podľa zákona zo 16. júla 1980. Podľa francúzskych orgánov by sa veriteľ aj v prípade, keby sudca nariadil jeho odškodnenie, ocitol v dôsledku takéhoto odškodnenia v rovnakej situácii, v akej by bol pri uplatnení všeobecných právnych predpisov, pretože v tomto poslednom prípade by sa daný majetok previedol a zbor veriteľov by dostal zodpovedajúcu sumu. Veriteľovi by z toho teda nevyplynula žiadna výhoda.

b) […] (41)

1. Neuplatniteľnosť konaní vo veciach súdneho vyrovnania a likvidácie všeobecného práva na právnické osoby verejného práva nevylučuje možnosť konkurzu podniku so statusom EPIC alebo konkurzného konania voči nemu

(54) Podľa francúzskych orgánov Komisia zakladá svoju analýzu na svojom oznámení z roku 2000 o štátnej pomoci vo forme záruk (42), a najmä na jeho bode 2.1.3, v ktorom sa uvádza, že „Komisia považuje za pomoc vo forme záruky aj výhodnejšie úverové podmienky, ktoré získali podniky, ktorých právne postavenie vylučuje možnosť konkurzného konania alebo konania vo veci platobnej neschopnosti alebo výslovne predpokladá štátnu záruku alebo krytie strát štátom.“

(55) Francúzske orgány berú na vedomie, že ustanovenia zmluvy majú prednosť pred oznámením z roku 2000 o štátnej pomoci vo forme záruk, pričom zdôrazňujú dva aspekty, ktoré podľa nich v tomto prípade zbavujú toto oznámenie významu: — v oznámení o štátnej pomoci vo forme záruk z roku 2000 sa zdôrazňuje, že prípadná pomoc by vyplynula z „výhodnejších úverových podmienok“, ktoré možno pripísať vylúčeniu možnosti konkurzného konania, ale Komisia vraj nepreukázala existenciu takýchto „výhodnejších úverových podmienok“, — v oznámení o štátnej pomoci vo forme záruk z roku 2000 sa uvádza prípad, keď právne postavenie vylučuje akékoľvek konkurzné konanie alebo konanie vo veci platobnej neschopnosti, a nie individuálne konanie; Komisia údajne nepreukázala, že La Poste nemôže zbankrotovať a ani to, že nie je možné žiadne konanie vo veci platobnej neschopnosti.

(56) Podľa francúzskych orgánov je zákon z 25. januára 1985 len procesným zákonom. Skutočnosť, že podnik so statusom EPIC nepatrí do rozsahu jeho pôsobnosti, neznamená, že sa podnik so statusom EPIC nemôže nachádzať v situácii platobnej neschopnosti, a zákon ani nezakazuje uplatnenie voči nemu ad hoc konania vo veci súdneho vyrovnania, likvidácie alebo konkurzu.

2. Uplatnením „postupu“ ustanoveného zákonom zo 16. júla 1980 namiesto kolektívneho konania všeobecného práva sa veriteľovi neposkytuje žiadna výhoda

(57) Po analýze odôvodnenia 68 rozhodnutia o začatí konania francúzske orgány dospeli k záveru, že pri posudzovaní, či sa uplatnením osobitného postupu v prípade platobnej neschopnosti poskytuje subjektu, ktorý podlieha tomuto postupu, výhoda oproti podnikom podliehajúcim obchodnému právu, Komisia uplatňuje dve kritériá: — kritérium zverejnenia: postup, ktorý sa uplatňuje v prípade platobnej neschopnosti, sa má vymedziť a zverejniť, — kritérium rovnocennosti: týmto postupom má byť buď postup podľa súkromného práva, alebo postup, ktorým sa veriteľom La Poste poskytnú práva, ktoré nie sú väčšie ako práva, ktoré by mali podľa obchodného práva.

(58) Napriek tomu, že francúzske orgány spochybňujú potrebu splniť tieto dve kritériá (43), keďže Komisia tieto kritériá považuje za potrebné a dostatočné, francúzske orgány ich použili pri posudzovaní, či sa prostredníctvom uplatnenia ustanovení zákona zo 16. júla 1980 zvýhodňujú veritelia verejnoprávnych subjektov oproti veriteľom podnikov podliehajúcich kolektívnym konaniam všeobecného práva.

(59) Pokiaľ ide o kritérium zverejnenia, francúzske orgány sa domnievajú, že ratingové agentúry správne určili postup ustanovený zákonom zo 16. júla 1980 ako uplatniteľný v prípade platobnej neschopnosti podniku so statusom EPIC, ako to potvrdzujú ratingy, ktoré Komisia uviedla v súvislosti s podnikom ERAP.

(60) Pokiaľ ide o kritérium rovnocennosti, francúzske orgány odlišujú prípad, keď je uplatniteľná požiadavka nepretržitého poskytovania verejnej služby, od prípadu, keď takáto požiadavka nie je uplatniteľná.

i) „Postup“ ustanovený zákonom zo 16. júla 1980 posúdený na základe testu rovnocennosti – s výnimkou požiadavky nepretržitého poskytovania verejnej služby

(61) Keby podľa francúzskych orgánov podnik La Poste nebol schopný splácať svoje dlhy a keby nebola uplatniteľná žiadna požiadavka nepretržitého poskytovania verejnej služby, uplatnil by sa tento postup: v nepravdepodobnom prípade preukázaných finančných ťažkostí by bol podnik nútený skôr, ako by sa dostal do situácie nedostatku aktív, najprv začať rokovať s veriteľmi s cieľom vytvoriť plán ozdravenia pasív. Keby sa potom tento plán považoval za neuspokojivý alebo by neumožňoval odstrániť finančné ťažkosti a neexistovala by nová dohoda s veriteľmi, títo veritelia – alebo niektorí z nich – by sa mohli obrátiť na príslušný súd, aby dosiahli odsúdenie dlžníka, a teda uznanie svojej pohľadávky. Mal by sa teda uplatniť postup ustanovený zákonom zo 16. júla 1980. Tento postup by v prípade potreby mohol viesť k tomu, že dozorný orgán by nahradil výkonný orgán podniku La Poste, aby prijal opatrenia nevyhnutné na splatenie jeho dlhov z prostriedkov inštitúcie. Keby bol postup ustanovený zákonom zo 16. júla 1980 znemožnený nedostatkom aktív podniku La Poste a dozorný orgán by preto nemohol vytvoriť potrebné prostriedky na zaplatenie dlžnej sumy, pretože by už nemal žiadne aktíva na odpredaj, postup podľa zákona zo 16. júla 1980 by sa ukončil.

(62) Podľa francúzskych orgánov by preto uplatnenie „postupu“ podľa zákona zo 16. júla 1980 za predpokladu, že nie je uplatniteľná žiadna požiadavka na verejnú službu, mohlo viesť k speňaženiu všetkých aktív podniku La Poste, ale v prípade nedostatku aktív by tento postup neumožnil vyplatiť všetkých veriteľov podniku La Poste. Na konci tohto postupu by veritelia subjektu, ktorý podlieha zákonu zo 16. júla 1980, celkovo získali späť rovnakú sumu ako veritelia subjektu, ktorý podlieha obchodnému právu, t. j. sumu pochádzajúcu zo speňaženia aktív.

(63) Tento postup sa od postupu uplatniteľného v obchodnom práve údajne líši iba týmito dvoma aspektmi: — absencia hromadného spracovania veriteľov: na rozdiel od postupu podľa súkromného práva, pri ktorom sa pohľadávky spracúvajú hromadne a veritelia sa uspokojujú prednostne v zostupnom poradí a v pomere k disponibilným sumám, sa postup ustanovený zákonom zo 16. júla 1980 vyznačuje tým, že veriteľovi umožňuje chrániť jeho práva iba žaloba veriteľa. Z logiky zákona zo 16. júla 1980 vyplýva, že „kto prv príde, prv melie“, — funkciu rovnocennú funkcii likvidátora a súdneho správcu preberá zástupca štátu, ktorý je pod kontrolou správneho sudcu (kontrola hrubej nedbanlivosti, ako ju ustanovila Štátna rada v rozsudku vo veci Campoloro vynesenom v novembri 2005).

(64) Francúzske orgány sa domnievajú, že po skončení postupu už nemajú veritelia k dispozícii opravné prostriedky. Podľa francúzskych orgánov sa totiž zodpovednosti štátu nemožno domáhať iba na základe nedostatku majetku. Rovnako pri postupe podľa súkromného práva veritelia po skončení súdnej likvidácie (44)„neuplatňujú svoje právo na individuálne konanie“, s výhradou výnimky.

ii) Postup ustanovený zákonom zo 16. júla 1980 posúdený na základe testu rovnocennosti vzhľadom na požiadavku nepretržitosti poskytovania verejnej služby

(65) Pokiaľ by sa mala zabezpečiť nepretržitosť poskytovania verejnej služby, francúzske orgány pripúšťajú, že zástupca štátu by sa pri výkone právomocí, ktoré mu udeľuje zákon zo 16. júla 1980, mohol rozhodnúť, že sa nepredajú určité aktíva potrebné na plnenie poslania verejnej služby. Skutočnosť, že by sa neuskutočnil predaj určitého majetku z dôvodov súvisiacich s požiadavkou nepretržitosti poskytovania verejnej služby, by sa prejavila, keby nebola predmetom odškodnenia zo strany štátu, menším speňažením aktív a zodpovedajúcim znížením súm vymáhateľných zo strany veriteľov. Takýmto postupom by sa veriteľom podniku La Poste neudelili práva väčšie ako práva, ktoré by mali podľa obchodného práva. Podľa francúzskych orgánov je preto kritérium rovnocennosti určené Komisiou a fortiori splnené.

(66) Francúzske orgány však pripúšťajú, že za tohto predpokladu je domáhanie sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu možné a môže viesť k odškodneniu veriteľov do výšky škody, ktorú utrpeli, to znamená najviac do výšky predajnej ceny aktív, o ktorých zástupca štátu podľa zákona rozhodol, že sa nepredajú. Podľa francúzskych orgánov by však toto prípadné odškodnenie nemalo za následok nič iné ako to, že by sa veriteľ ocitol v situácii, aká by vyplynula z uplatnenia všeobecného práva a z hľadiska testu rovnocennosti by mu teda nebolo možné udeliť väčšie práva ako sú tie, ktoré by mal podľa všeobecného práva.

(67) Francúzske orgány dospeli k záveru, že postup ustanovený zákonom zo 16. júla 1980 spĺňa kritériá rovnocennosti a zverejnenia, ktoré určila Komisia a ktoré sú dostatočné na vylúčenie existencie výhody. Domnievajú sa, že nie je opodstatnené priamo podrobiť La Poste ťažkému a zložitému postupu podľa všeobecného práva.

3. Texty citované Komisiou o situácii v oblasti záväzkov po vyčerpaní prostriedkov inštitúcie sa na podnik La Poste nevzťahujú

(68) Podľa francúzskych orgánov sa texty, ktoré uviedla Komisia v rozhodnutí o začatí konania, najmä v odôvodnení 69, na podnik La Poste nevzťahujú a ani ich naň nemožno uplatniť.

3.1.2. NEEXISTENCIA VÝHODY

(69) Podľa francúzskych orgánov sa analýza Komisie týkajúca sa existencie selektívnej výhody rozvíja v týchto dvoch rovinách: — v rovine nesprávnej úvahy, ktorá je založená na oznámení o štátnej pomoci vo forme záruk z roku 2000, — v rovine analýzy pravdepodobného vplyvu uvádzaného opatrenia na ratingové agentúry.

A. Oznámenie Komisie o štátnej pomoci vo forme záruk z roku 2000 neumožňuje v tomto prípade usúdiť existenciu pomoci

(70) Francúzske orgány sa domnievajú, že v odôvodnení 77 rozhodnutia o začatí konania, sa Komisia dopustila chyby pri výklade bodu 2.1.3 oznámenia o štátnej pomoci vo forme záruk z roku 2000. Podľa francúzskych orgánov sa v bode 2.1.3 predpokladá, že v prípade podniku, ktorého právne postavenie vylučuje možnosť konkurzného konania alebo konania vo veci platobnej neschopnosti, ak tento podnik získal výhodnejšie úverové podmienky, zakladajú tieto podmienky vznik pomoci vo forme záruky. Podľa francúzskych orgánov v bode 2.1.3 oznámenia Komisie o štátnej pomoci vo forme záruk z roku 2000 nič nenaznačuje, že by sa Komisia domnievala, že skutočnosť, že právne postavenie podniku vylučuje možnosť konkurzného konania, nevyhnutne vedie k tomu, že tento podnik získal finančne výhodnejšie podmienky.

(71) Okrem toho sa francúzske orgány domnievajú, že bod 2.1.3 oznámenia Komisie z roku 2000 o štátnej pomoci vo forme záruk sa nevzťahuje na podnik La Poste, pretože toto oznámenie sa týka prípadu, keď právne postavenie vylučuje akékoľvek konkurzné konanie alebo konanie vo veci platobnej neschopnosti a nie individuálne konanie. Podľa francúzskych orgánov teda Komisia nepreukázala, že La Poste nemôže zbankrotovať, a nepreukázala ani to, že nie je uplatniteľné žiadne konanie.

B. Nemožnosť pripísania výhody a neexistencia štátnych prostriedkov

(72) V odôvodnení 79 rozhodnutia o začatí konania Komisia poukazuje na vplyv ratingových agentúr na úverové podmienky získané podnikmi.

(73) Po upozornení na slabé stránky ratingových agentúr francúzske orgány tvrdia, že ak nie je stanovisko ratingovej agentúry podložené presnou analýzou platného právneho rámca, nemôže spôsobiť vznik výhody, ktorú možno pripísať štátu a ktorá môže predstavovať štátnu pomoc. Okrem toho aj keby toto posúdenie prakticky umožnilo podniku so statusom EPIC výhodný prístup k úveru, týmto by sa mu právne a ani v skutočnosti neposkytol žiadny prístup k štátnym prostriedkom, čo je nevyhnutným predpokladom hodnotenia opatrenia ako štátnej pomoci.

(74) Francúzske orgány dodávajú, že analýzy sa neuskutočnili v objektívnej rovine, ale spočívajú na subjektívnom posúdení toho, čo by v prípade ťažkostí daného podniku predstavovalo štátnu podporu.

C. Argumentácia dokola

(75) Podľa francúzskych orgánov sa argumentácia Komisie točí dokola: — Komisia sa pri preukazovaní hospodárskej výhody opierala najmä o výroky ratingových agentúr, — trh a ratingové agentúry zohľadnili neexistenciu štátnej záruky pre podnik La Poste, ale naďalej vyjadrovali pochybnosť, ktorá mala svoj pôvod výlučne v stanovisku Komisie.

D. Neexistencia vplyvu na rating podniku La Poste

(76) Podľa francúzskych orgánov sa rozhodnutím o začatí konania v každom prípade nedokazuje, že rating podniku La Poste je z dôvodu údajnej neobmedzenej štátnej záruky vyšší.

a) Doktrína ratingových agentúr nestačí na preukázanie akéhokoľvek vplyvu

(77) Francúzske orgány uvádzajú viacero pripomienok k štúdii agentúry Standard and Poor’s s názvom Influence of Government Support on Ratings, o ktorej sa zmieňuje Komisia v odôvodnení 80 rozhodnutia o začatí konania. V tejto štúdii agentúra Standard and Poor’s rozlišuje niekoľko kategórií government supported postal companies; klasifikácia určuje metodiku, ktorú Standard and Poor’s používa na určenie ratingu uvedeného subjektu.

(78) Francúzske orgány zdôrazňujú, že príslušnosť ku kategórii 1 (45) zodpovedá rozsiahlym kritériám, akými sú charakter činnosti alebo hospodárske a sociálne prostredie, ale neodvoláva sa na status hodnoteného hospodárskeho subjektu.

(79) Francúzske orgány uvádzajú, že francúzska pošta a talianska pošta boli 22. novembra 2004 zaradené do kategórie 2 (46). Francúzske orgány z dokumentu Standard and Poor’s vyvodzujú, že finančná výkonnosť podniku Poste Italiane neodôvodňovala rating talianskej pošty. Podľa francúzskych orgánov teda talianska pošta získala rating ovplyvnený ratingom svojho majiteľa, a to aj napriek tomu, že Poste Italiane má status SpA podľa všeobecného práva.

(80) Francúzske orgány zdôrazňujú, že agentúra Standard and Poor’s nakoniec zaradila podnik La Poste do kategórie 3 (47). Podľa francúzskych orgánov významné reformy uskutočňované od konca roku 2004 postupne priviedli agentúru Standard and Poor’s k tomu, aby podnik La Poste zaradila do tejto tretej kategórie. Francúzske orgány z toho vyvodzujú, že nemožno preukázať, že rating podniku La Poste je pričítateľný iba jeho právnemu postaveniu alebo nejakému mechanizmu štátnych záruk a že tento rating môže zakladať vznik štátnej pomoci.

(81) Francúzske orgány však pripúšťajú, že štúdie agentúry Standard and Poor’s z roku 2004 vyvolali otázku právneho postavenia podniku La Poste. Francúzske orgány ale uisťujú, že výmena informácií, ktorú potom uskutočnili s agentúrou Standard and Poor’s, vraj umožnila túto otázku objasniť. Francúzske orgány tiež upozornili agentúru Fitch na neexistenciu akejkoľvek štátnej záruky vzťahujúcej sa na podnik La Poste, na základe čoho táto agentúra znova preskúmala uvedenú otázku.

b) V súkromnej sfére sa množia prípady, keď je rating dcérskej spoločnosti spojený s ratingom materskej spoločnosti

(82) Podľa francúzskych orgánov sa vplyv prítomnosti majoritného a stabilného akcionára, ktorý zaznamenali ratingové agentúry v prípade Poste Italiane nezávisle od akejkoľvek štatutárnej zvláštnosti, prejavuje v prípade skupín súkromnoprávnych podnikov. Francúzske orgány uvádzajú ako príklad správu Standard and Poor’s z 3. decembra 2003 o AGF (48), správu o Volkswagen Bank GmbH (49) a správu o VWFS (50). Podľa francúzskych orgánov takýto prístup nie je preto v žiadnom prípade zvláštnosťou verejného sektora.

c) Rating podniku La Poste by sa v prípade zmeny právneho postavenia nezmenil

(83) Prostredníctvom analýzy ratingového hodnotenia podniku La Poste agentúrou Standard and Poor’s sa francúzske orgány usilujú dokázať, že toto hodnotenie nezávisí od právneho postavenia podniku La Poste.

(84) Po prvé, francúzske orgány poukazujú na to, že vo chvíli, keď vyslovili svoje pripomienky, agentúra Standard and Poor’s udelila podniku La Poste rating AA – so stabilným výhľadom. Zníženie ratingu odôvodnila agentúra Standard and Poor’s budúcim zhoršením finančnej štruktúry skupiny, ktoré súvisí s platbou 2 miliárd EUR na reformu financovania dôchodkov úradníkov, ako aj „najväčšou autonómiou podniku La Poste vo vzťahu k jeho akcionárovi“. Podľa francúzskych orgánov by sa toto zhoršenie, ku ktorému nedošlo pri príležitosti vývoja právneho postavenia podniku La Poste, nedalo vysvetliť, keby bol rating La Poste iba dôsledkom jeho právneho postavenia.

(85) Po druhé, napriek spresneniu (51) agentúry Standard and Poor’s v jej ratingom hodnotení z 3. apríla 2007 uvedenom v odôvodnení 84 rozhodnutia o začatí konania francúzske orgány ťažko chápu, ako by podnik La Poste, keby mu bola poskytnutá štátna záruka, mohol získať rating o 3 triedy (notches) nižší ako rating štátu. Podobne ak ratingové agentúry vykladali ustanovenia zákona zo 16. júla 1980 ako vytvárajúce mechanizmus, ktorý možno považovať za štátnu záruku, francúzske orgány potom nechápu, ako mohli byť územné samosprávy ohodnotené ratingom BBB+, keď najvyšší nadriadený orgán získal rating AAA.

(86) Po tretie, francúzske orgány zdôrazňujú, že ratingové hodnotenie zo strany agentúry Standard and Poor’s z 3. apríla 2007 je založené na vymenovaní silných a slabých stránok podniku, v ktorom nie je zmienka o právnom postavení. Oba aspekty, o ktorých sa zmieňuje agentúra Standard and Poor’s na podporu ratingového hodnotenia, t. j. hospodársky význam poslania verejnej služby podniku La Poste a „strong shareholder backing“, sú vraj skutočnosti líšiace sa od právneho postavenia podniku La Poste. Podľa francúzskych orgánov totiž „strong shareholder backing“ neznamená finančnú podporu v rozpore s právom Únie, ale záujem štátu na rozvoji podniku La Poste za podmienok „at arm’s length“ (52). Francúzske orgány na základe toho dospeli k záveru, že právne postavenie nepredstavuje podstatný prvok ratingu.

(87) Po štvrté, francúzske orgány pripomínajú, že v tom istom ratingovom hodnotení z 3. apríla 2007 ratingová agentúra spresňuje, že aj naďalej používa metodiku „top down“, ktorá umožňuje udeliť subjektu rating, ktorý je až o dve triedy nižší ako rating štátu. Podľa agentúry je táto metodika opodstatnená, pretože v strednodobom časovom horizonte by mal štát zostať 100 % akcionárom podniku La Poste. Francúzske orgány z toho usúdili, že tento prístup nie je nijako odôvodnený právnym postavením podniku La Poste. Napokon, opierajúc sa o citáciu agentúry Standard and Poor’s (53), francúzske orgány tvrdia, že nie zmena právneho postavenia, ale otvorenie kapitálu viedlo agentúru Standard and Poor’s k tomu, aby v prípade podniku La Poste prijala metodiku bottom-up. Dodávajú, že takáto zmena metodiky nemusí nevyhnutne znamenať zmenu ratingu vzhľadom na očakávané zlepšenie základných ekonomických ukazovateľov podniku La Poste.

(88) Po piate, francúzske orgány pripomínajú, že výhľad stanovený ratingovou agentúrou je stabilný napriek konaniu, ktoré Komisia začala v súvislosti s neobmedzenou štátnou zárukou, ktorá bola údajne poskytnutá podniku La Poste na základe jeho právneho postavenia. Teda ak by malo právne postavenie vplyv na platobnú schopnosť podniku, výhľad jeho zmeny by sa mal považovať za negatívny, a nie stabilný výhľad. Okrem toho Standard and Poor’s odôvodňuje stabilný výhľad skutočnosťou, že štát by mal v najbližších dvoch rokoch zostať 100 % akcionárom podniku, a to napriek možnej zmene právneho postavenia. Opierajúc sa o inú citáciu Standard and Poor’s (54) francúzske orgány usúdili, že pri určovaní vývoja ratingu vzala agentúra Standard and Poor’s do úvahy vlastnú výkonnosť podniku a možnosť zmeny, pokiaľ ide o držbu akcií podniku, a nie možnú zmenu právneho postavenia.

(89) Po šieste, citujúc ďalší úryvok z ratingového hodnotenia agentúry Standard and Poor’s z roku 2007 (55), francúzske orgány zdôrazňujú, že ratingová agentúra neprijíma tvrdenie Komisie, že právne postavenie má za následok zlepšenie finančných podmienok poskytnutých podniku La Poste. Opierajúc sa o citáciu agentúry Standard and Poor’s, že „Ratingy podniku La Poste neboli ovplyvnené týmto odporúčaním, pretože sa domnievame, že zmena v právnom postavení podniku La Poste nevyhnutne neodráža zníženie značnej štátnej podpory, ktorá stojí v pozadí ratingov podniku La Poste a ktorú znovu potvrdili nedávne rozhodnutia vlády“ (56), francúzske orgány usudzujú, že právne postavenie podniku La Poste neovplyvnilo jeho rating.

E. Neexistencia vplyvu na podmienky financovania podniku La Poste

(90) Francúzske orgány napokon skúmajú skutočné podmienky financovania podniku La Poste, aby určili, či sú ovplyvnené údajnou štátnou zárukou.

(91) Podľa francúzskych orgánov tak oznámenie Komisie o existencii údajnej záruky, o jej údajnej nezlučiteľnosti s právom Únie a na základe toho o jej budúcom zrušení, ako aj popieranie existencie záruky zo strany francúzskych orgánov pred ratingovými agentúrami a tlačou tak nemali žiadny vplyv na financovanie La Poste. Podnik La Poste vypísal v októbri 2006 bezprostredne po tom, čo Komisia oznámila svoje odporúčanie užitočných opatrení, pôžičku zaručenú dlhopismi vo výške 1,8 miliardy EUR s dvoma lehotami splatnosti 7 a 15 rokov. La Poste sa o tomto odporúčaní zmienil v prospekte a na konferenciách s investormi spresnil, že nemá prospech zo štátnej záruky. Okrem toho po vypísaní pôžičky sa náklady financovania podniku La Poste výraznejšie nezmenili (57). Obe emisie boli v širokej miere upísané európskymi investormi s profilom obvyklým pre podnik La Poste, t. j. investormi, ktorí si zachovávajú svoje záväzky až do termínu ich splatnosti. Francúzske orgány usudzujú, že oznámenie Komisie, v ktorom sa požaduje zrušenie údajnej záruky a zverejnenie stanoviska štátu k tejto otázke, nemali vplyv na podmienky financovania podniku La Poste na trhu s dlhopismi. Trhy by sa totiž domnievali, že podmienky financovania La Poste sa nezakladajú na právnej alebo skutočnej existencii nejakej záruky.

(92) Francúzske orgány usudzujú, že: — analýza, ktorú Komisia rozvinula vo svojom rozhodnutí o začatí konania, je nesprávna: podnik La Poste totiž nevyužíva žiadnu štátnu podporu, — Komisia nepreukázala existenciu výhody v prospech podniku La Poste, ktorá by vyplývala z jeho statusu, — Komisia následne nepreukázala existenciu pomoci v prospech podniku La Poste.

3.2. NÁVRHY FRANCÚZSKYCH ORGÁNOV

(93) V snahe odstrániť akékoľvek pochybnosti Komisie však francúzske orgány uviedli, že sú pripravené, pokiaľ Komisia súhlasí s ukončením konania prostredníctvom rozhodnutia konštatujúceho neexistenciu štátnej pomoci podľa článku 7 ods. 2 procesného nariadenia, vykonať tieto opatrenia: — objasnenie vyhlášky, ktorou sa vykonáva zákon zo 16. júla 1980, — vloženie poznámky o neexistencii záruky do zmlúv podniku La Poste zakladajúcich vznik pohľadávky, — mechanizmus retrocesie (odovzdania časti rizika) štátu zo strany podniku La Poste prípadného negatívneho účinku na spread, ktorý súvisí s tým, že podnik La Poste nepodlieha kolektívnym postupom podľa všeobecných právnych predpisov.

3.2.1. OBJASNENIE VYHLÁŠKY, KTOROU SA VYKONÁVA ZÁKON ZO 16. JÚLA 1980

(94) Podľa francúzskych orgánov nejde o to, aby sa zmenila podstata predmetných ustanovení, ale iba o objasnenie ich výkladu. Preto navrhujú zmeniť a doplniť vykonávaciu vyhlášku k zákonu (58). Zmena a doplnenie by sa týkala štvrtého odseku článku 3-1 vyhlášky, ktorou sa upravuje právomoc dohľadu udelená prefektovi alebo dozornému orgánu. Zmena a doplnenie musí umožniť odstrániť akékoľvek pochybnosti zo strany Komisie, pokiaľ ide o dosah výrazu „postará sa o to“. Preto sa navrhuje spresniť, že zástupca štátu alebo dozorný orgán uvoľní prostriedky v rámci rozpočtu samosprávy alebo inštitúcie.

(95) Takto zmenené a doplnené ustanovenie vyhlášky by malo znieť: „Keď po uplynutí týchto lehôt zostane úradná výzva bez odozvy, zástupca štátu alebo dozorný orgán vykoná zápis výdavku do rozpočtu samosprávy alebo verejnej inštitúcie, ktorá si neplní svoju povinnosť. V prípade potreby uvoľní potrebné prostriedky v rámci rozpočtu samosprávy alebo inštitúcie buď prostredníctvom zníženia voľných rozpočtových prostriedkov určených na iné výdavky, alebo prostredníctvom zvýšenia zdrojov“ (podčiarknuté zmeny a doplnenia).

(96) Podľa francúzskych orgánov tento návrh v spojení s pripomienkami a článkami doktríny predložených počas rokovaní pred začatím konania vylučuje, aby v rámci postupu podľa zákona zo 16. júla 1980 mohol prefekt alebo zástupca štátu zvýšiť prostriedky samosprávy alebo inštitúcie, ktorej sa týka štátny grant alebo dotácia z verejných prostriedkov.

3.2.2. VLOŽENIE POZNÁMKY, KTOROU SA SPRESŇUJE NEEXISTENCIA ZÁRUKY V ZMLUVÁCH PODNIKU LA POSTE OBSAHUJÚCICH POHĽADÁVKU

A. Počiatočný návrh francúzskych orgánov

(97) V odôvodnení 59 rozhodnutia o začatí konania sa Komisia domnieva, že návrh francúzskych orgánov na zmenu a doplnenie vykonávacej vyhlášky k zákonu zo 16. júla 1980„neumožňuje vylúčiť, že v prípade vyčerpania prostriedkov podniku La Poste sa veriteľ, ktorý nedosiahol splatenie svojej pohľadávky podľa zákona z roku 1980, obráti na súd s cieľom domáhať sa zodpovednosti štátu z dôvodu narušenia rovnosti pred verejnými bremenami.“

(98) Aj keď francúzske orgány popierajú, že je možné domáhať sa zodpovednosti štátu iba na základe platobnej neschopnosti podniku La Poste, aby odstránili pochybnosti Komisie, predkladajú návrh založený na výnimke prijatého rizika. Táto výnimka, ktorá sa vzťahuje na systém zodpovednosti štátu za zavinenie, ako aj zodpovednosti štátu bez zavinenia, je založená na zásade, že škoda vyplývajúca zo situácie, ktorej sa obeť vedome vystavila, jej nezakladá právo na náhradu škody [pozri rozsudky Štátnej rady vo veci Sille (59) a Meunier (60)].

(99) S cieľom zabezpečiť uplatnenie tejto výnimky teda francúzske orgány navrhujú formálne potvrdiť veriteľom podniku La Poste, že na ich pohľadávky nie je poskytnutá štátna záruka a v prípade platobnej neschopnosti nie je štát povinný zastúpiť podnik vo finančných veciach, aby splatil pohľadávky. Tieto informácie nie sú v rozpore so zákonom, pretože zákon neobsahuje žiadne ustanovenie, že v prípade platobnej neschopnosti podniku La Poste by mal štát zastúpiť podnik vo finančných veciach, aby splatil jeho dlhy.

(100) Okrem objasnenia vykonávacej vyhlášky k zákonu zo 16. júla 1980 sa teda francúzske orgány spoločne s podnikom La Poste zaväzujú, že pri každej transakcii uvedú v zmluve o financovaní (pre každý nástroj, na ktorý sa vzťahuje zmluva), túto poznámku: „Na emisiu/program/pôžičku neposkytuje štát žiadnu záruku žiadneho druhu, priamu ani nepriamu. V prípade platobnej neschopnosti nie je štát povinný zastúpiť podnik La Poste vo finančných záležitostiach týkajúcich sa splatenia pohľadávky.“

B. Pochybnosti, ktoré Komisia vyslovila v rozhodnutí o začatí konania

(101) V odôvodnení 61 rozhodnutia o začatí konania Komisia vyslovila nasledujúce pochybnosti vo vzťahu k uvedenému návrhu francúzskych orgánov: — výnimka prijatého rizika je pravidlo, ktoré stanovila judikatúra, ktorá by sa mohla ďalej vyvíjať, — „toto pravidlo vyplývajúce zo základných zásad verejného práva prostredníctvom sekundárnych právnych nástrojov je nedokonalé, pretože tieto nástroje by mohli byť v prípade sporu zrušené“, — napokon pohľadávky podniku La Poste nie sú iba finančné, ale aj obchodné alebo iného charakteru; okrem toho doplňujúci návrh francúzskych orgánov neupravuje tieto možné prípady.

C. Argumenty francúzskych orgánov na vyvrátenie týchto pochybností

(102) Ako sa už bolo uvedené, podľa francúzskych orgánov sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu nemožno domáhať iba na základe nedostatku aktív podniku La Poste, pretože záväzok zodpovednosti štátu predpokladá rozhodnutie štátu konať alebo nekonať, a tu narážame na to, že prakticky nie je možné konať. Návrh francúzskych orgánov má teda váhu iba ako doplňujúce objasňujúce opatrenie voči veriteľom, pričom vďaka výnimke prijatého rizika vcelku umožňuje odstrániť akékoľvek riziko domáhania sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu.

(103) Podľa francúzskych orgánov by sa na prvú námietku Komisie malo nazerať tak, že aj keď vo vnútroštátnych právnych predpisoch členského štátu neexistuje predpis v tomto zmysle, na založenie vzniku štátnej pomoci by stačilo riziko náhlej zmeny judikatúry, teda zmena zákona členského štátu. Francúzske orgány túto úvahu spochybňujú. Podľa nich je výnimka prijatého rizika všeobecnou zásadou verejného práva, v mnohých prípadoch potvrdenou judikatúrou, nikdy nepopieranou a v širokej miere komentovanou. Komisia nemôže založiť potenciálne opatrenie pomoci na možnej zmene práva, ktorá je v tomto prípade viac ako nepravdepodobná.

(104) Druhá námietka Komisie sa týka skutočnosti, že ide o nástroje sekundárneho práva, ktoré sa v prípade sporu dajú ľahko zrušiť. Samozrejme zákon a predpis majú prednosť pred zmluvou. Na to, aby námietka Komisie mala reálny význam, je však ešte potrebné, aby sa dovolávala nadradeného textu. Podľa francúzskych orgánov neexistuje nič na podporu námietky Komisie v tejto veci.

(105) Na druhej strane francúzske orgány pripúšťajú, že tretia námietka, ktorá spočíva v konštatovaní, že emisie dlhopisov nie sú jedinými nástrojmi, ktoré zakladajú vznik pohľadávky, je relevantná, aj keď v prípade podniku La Poste s obmedzeným významom, pretože finančný dlh je hlavným dlhom La Poste a v širokej miere je založený na dlhopisoch.

D. Rozšírenie návrhu

(106) Francúzske orgány sa teda jasne vyjadrili, že ak by Komisia ukončila konanie vo veci formálneho zisťovania prostredníctvom rozhodnutia konštatujúceho neexistenciu štátnej pomoci v zmysle článku 7 ods. 2 procesného nariadenia, sú pripravené rozšíriť svoj návrh uviesť poznámku o neexistencii záruky do všetkých zmlúv zakladajúcich vznik pohľadávky. Podľa francúzskych orgánov by toto rozšírenie umožnilo odstrániť akékoľvek riziko domáhania sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu iba na základe platobnej neschopnosti podniku La Poste. Okrem toho prípad domáhania sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu z dôvodu rozhodnutia dozorného orgánu nepredať aktíva potrebné na zabezpečenie nepretržitosti verejnej služby by mal za následok iba to, že by sa veritelia podniku La Poste ocitli v situácii, v ktorej by sa nachádzali, keby boli veriteľmi akciovej spoločnosti.

E. Posúdenie francúzskymi orgánmi hodnotenia opatrení ako pomoci v nadväznosti na ich návrhy

(107) Podľa francúzskych orgánov obe objasňujúce opatrenia už navrhované v texte umožňujú objasniť veriteľom podniku La Poste ich práva. V dôsledku toho francúzske orgány nemožno považovať, ako to robí Komisia vo svojom rozhodnutí o začatí konania v odôvodnení 74, za „zodpovedné za očakávania hlavných veriteľov podniku La Poste, pokiaľ ide o existenciu záruky“ a za úmyselne udržiavajúce „neprehľadnú situáciu“, ktorá by mohla viesť štát k tomu, že „bude nútený zaplatiť dlhy podniku La Poste, ak tento podnik už nebude schopný plniť svoje záväzky.“

(108) Podľa francúzskych orgánov totiž jednak skutočnosť, že podnik La Poste nepodlieha kolektívnym postupom všeobecného práva a podlieha ustanoveniam zákona zo 16. júla 1980, neumožňuje usúdiť na existenciu štátnej záruky; na druhej strane navrhované objasňujúce opatrenia umožňujú vylúčiť akúkoľvek zodpovednosť štátu v domnelej viere trhu v takúto záruku.

(109) Za týchto podmienok nemožno štátu pripísať žiadny možný vplyv. Kritérium možnosti pripísania vplyvu štátu nie je teda splnené na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia v odôvodnení 76 rozhodnutia o začatí konania.

(110) Rovnako odôvodnenie 75 rozhodnutia o začatí konania, v ktorom Komisia odkazuje na svoje oznámenie z roku 2000 o štátnej pomoci vo forme záruk, ktoré podnietila potreba odôvodniť existenciu štátnych prostriedkov, už neobstojí, pretože žiadna skutočnosť údajne nepodopiera existenciu štátnej záruky.

3.2.3. MECHANIZMUS RETROCESIE

(111) Na doplnenie navrhovaného systému sú vraj francúzske orgány ochotné preskúmať spoločne s Komisiou budúcu stratégiu.

(112) Navrhovaná stratégia vyplýva z analýzy stanoviska Komisie v bode 2.1.3 oznámenia z roku 2000 o štátnej pomoci vo forme záruk: „Komisia sa domnieva, že štátnou pomocou vo forme záruk sú aj výhodnejšie úverové podmienky získané podnikmi, ktorých právne postavenie vylučuje možnosť konkurzného konania alebo konania vo veci platobnej neschopnosti alebo výslovne predpokladá štátnu záruku alebo krytie strát štátom.“ Rovnako vo svojom rozhodnutí o začatí konania Komisia uvádza v odôvodnení 114, že považuje za problematické to, že „Francúzsko neprijalo žiadne užitočné opatrenie na zabránenie tomu, aby toto právne postavenie malo ekonomický vplyv v prospech podniku pôsobiaceho na konkurenčných trhoch.“

(113) Francúzske orgány popierajú uplatniteľnosť bodu 2.1.3 oznámenia Komisie z roku 2000 o štátnej pomoci vo forme záruk na podnik La Poste a tvrdia, že Komisia nedokázala preukázať, že sa skutočnosť, že podnik La Poste nepodlieha kolektívnym postupom súkromného práva, prejavuje výhodnejšími podmienkami financovania.

(114) Francúzske orgány však navrhli Komisii, že spolu s ňou preskúmajú vytvorenie mechanizmu retrocesie štátu zo strany podniku La Poste, v pomere eura za euro, možného negatívneho vplyvu na spread, ktorý by bol spojený so skutočnosťou, že podnik La Poste nepodlieha kolektívnym postupom všeobecného práva, podľa mechanizmu výpočtu, ktorý by prijala Komisia a ktorý by mohol byť predmetom auditu. Podľa francúzskych orgánov by uplatňovanie takejto stratégie doplnilo objasňujúce návrhy uvedené už v texte, aby sa skoncovalo s mýtom štátnej záruky tým, že by sa definitívne vylúčilo akéhokoľvek riziko štátnej pomoci.

4. POSÚDENIE POMOCI

4.1. HODNOTENIE ZÁRUKY AKO ŠTÁTNEJ POMOCI

(115) V článku 107 ods. 1 ZFEÚ sa ustanovuje: „Ak nie je zmluvami ustanovené inak, pomoc poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná s vnútorným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi.“

4.1.1. EXISTENCIA NEOBMEDZENEJ ŠTÁTNEJ ZÁRUKY: EXISTENCIA ŠTÁTNYCH PROSTRIEDKOV

(116) Tak ako sa spresnilo v odôvodnení 56 rozhodnutia o začatí konania, vďaka svojmu postaveniu právnickej osoby verejného práva, ktorá sa považuje za podnik so statusom EPIC, sa na podnik La Poste vzťahuje osobitný právny stav, pokiaľ ide o uspokojenie jeho veriteľov, ako aj zachovanie jeho existencie v prípade platobnej neschopnosti.

(117) Na úvod Komisia pripomína, že podnik La Poste nepodlieha všeobecnému právu vo veciach súdneho vyrovnania a likvidácie podnikov v ťažkostiach (61). Francúzske orgány túto skutočnosť nespochybňujú, ale popierajú, že by existoval nejaký mechanizmus rovnocenný štátnej záruke v prospech podniku La Poste. Podľa bodu 1.2 ods. 2 štvrtej zarážky oznámenia Komisie z roku 2008 o uplatňovaní článkov 107 a 108 ZFEÚ na štátnu pomoc vo forme záruk (ďalej len „oznámenie z roku 2008 o zárukách“) (62) za pomoc vo forme záruk sa však považujú výhodnejšie podmienky financovania pre podniky, ktorých právne postavenie vylučuje konkurzné konanie alebo konanie vo veci platobnej neschopnosti, alebo keď sa poskytuje explicitná štátna záruka alebo krytie strát štátom. Preto treba preskúmať argumenty francúzskych orgánov, ktorých účelom je dokázať, že neexistuje žiadna štátna záruka.

A. Záruka za splatenie jednotlivých pohľadávok

(118) V záujme určenia, či existuje záruka za jednotlivé pohľadávky, je najprv potrebné preskúmať, či právne texty alebo judikatúra vylučujú takúto záruku tak, ako to tvrdia francúzske orgány (a).

(119) Komisia potom preskúma stratégiu veriteľa podniku La Poste na dosiahnutie uspokojenia jeho pohľadávky pre prípad, že by bol La Poste vo finančných ťažkostiach a nemohol by splácať svoje dlhy (b). Komisia určí, či je uplatňovaný postup taký, že je situácia veriteľa podniku porovnateľná so situáciou veriteľa podniku podliehajúceho obchodnému právu.

a) Na rozdiel od toho, čo tvrdia francúzske orgány, francúzske právo pripúšťa existenciu implicitných záruk a konkrétne existenciu štátnej záruky z dôvodu právneho postavenia verejnej inštitúcie

1. Preskúmanie argumentov francúzskych orgánov (63)

(120) Po prvé, francúzske orgány tvrdia, že žiadny právny text a ani rozhodnutie nestanovujú zásadu, že štát ručí za dlhy podnikov so statusom EPIC.

(121) Komisia pripomína, že hoci neexistuje právny text alebo rozhodnutie výslovne ustanovujúce štátnu záruku v prospech podnikov so statusom EPIC – rovnako ako neexistuje právny text alebo rozhodnutie výslovne vylučujúce akúkoľvek štátnu záruku v prospech podnikov so statusom EPIC –, nevylučuje to existenciu implicitnej záruky.

(122) Po druhé, podľa francúzskych orgánov sa judikatúra vyslovila k neexistencii záruk najmä v rozsudku týkajúcom sa spoločnosti Société de l’hôtel d’Albe (64) a vo veci Campoloro (65).

(123) Ako zdôraznil expert Komisie, v rozsudku vo veci Société de l’hôtel d’Albe Štátna rada odmieta vyhovieť výhradne žiadosti veriteľa zaslanej priamo ministrovi verejných prác. Predpokladom poskytnutia záruky je situácia platobnej neschopnosti. Citovaný rozsudok sa netýka konkrétnej situácie, v ktorej by sa mohla poskytnúť záruka. Mechanizmus záruk nepredpokladá, že štát je povinný zaplatiť dlh verejnej inštitúcie na základe jednoduchej žiadosti veriteľa.

(124) Analýza Komisie týkajúca sa prípadu Camporolo sa uvádza v bode 4.1.1.A. písm. b) podbode 3 tohto rozhodnutia. Ako sa ukáže, prípad Camporolo naopak preukazuje, že systém zodpovednosti štátu v prípade uskutočnenia súdneho konania na vymáhanie dlhov verejných inštitúcií sa vyznačuje všetkými charakteristikami záručného mechanizmu.

(125) Po tretie, expert francúzskych orgánov tvrdí, že na dlhy, ktoré vznikli podniku La Poste po nadobudnutí účinnosti ústavného zákona o rozpočtových pravidlách (ÚZRP) 1. januára 2005, sa nemôže vzťahovať implicitná záruka. Pokiaľ ide o dlhy, ktoré vznikli pred 1. januárom 2005 a ktorých doba trvania by sa ešte predĺžila, expert francúzskych orgánov uznáva, že môžu platiť tieto dve tézy: — podľa prvej tézy dôvody ústavného charakteru (najmä rovnosť pred verejnými bremenami a vlastnícke právo), ktoré viedli Ústavnú radu (66) k tomu, aby vylúčila neplatnosť záruk, ktorých poskytnutie rozpočtový zákon výslovne nepovoľuje, platia tak pre implicitné záruky, ako aj pre explicitné záruky: pokiaľ by teda existovala implicitná záruka za dlhy podniku La Poste, povolenie tejto záruky rozpočtovým zákonom by nemalo za následok jej neplatnosť v prípade dlhov, ktoré podniku La Poste vznikli pred 1. januárom 2005, — podľa druhej tézy držitelia predpokladanej implicitnej záruky nemôžu požadovať rovnako nesporné a rozhodujúce práva; pokiaľ by teda existovala implicitná záruka za dlhy podniku La Poste, nepovolenie tejto záruky rozpočtovým zákonom by malo za následok jej neplatnosť aj v prípade dlhov vzniknutých pred 1. januárom 2005.

(126) Komisia poznamenáva, že expert francúzskych orgánov pripúšťa, že nie je isté, že neexistencia povolenia implicitnej záruky v rozpočtovom zákone má za následok neplatnosť tejto záruky v súvislosti s dlhmi, ktoré vznikli pred 1. januárom 2005. Podstatnejšie je to, že sa Komisia domnieva, že na určenie toho, či ÚZRP spôsobil alebo nespôsobil neplatnosť implicitnej záruky, ktorú štát poskytol podniku La Poste, je potrebné preskúmať, odkedy La Poste využíva túto implicitnú záruku, a nie dátumy vzniku dlhov podniku La Poste. Záruka, ktorá sa tu skúma, je totiž zárukou, ktorou je viazaný štát a podnik La Poste (veritelia podniku La Poste sú iba jej nepriamymi príjemcami): okrem toho záruka sa vzťahuje nielen na splatenie jednotlivých pohľadávok (pozri bod 4.1.1.A tohto rozhodnutia), ale aj na zachovanie existencie podniku La Poste a/alebo jeho povinností (pozri bod 4.1.1.B tohto rozhodnutia). Keďže implicitná záruka štátu v prospech podniku La Poste bola poskytnutá pred 1. januárom 2005, Komisia sa domnieva, že argument, že po 1. januári 2005 nemôže existovať žiadna implicitná záruka, nie je správny.

(127) Ústavná rada v odôvodnení 110 svojho rozhodnutia z 25. júla 2001 o ÚZRP (67) spresnila, že záruky, ktoré sa poskytli pred nadobudnutím účinnosti ÚZRP a neboli spísané, nie sú postihnuté neplatnosťou. Podľa experta Komisie táto úvaha dokonale platí pre existenciu implicitných záruk súvisiacich s postavením verejných inštitúcií, ktoré ešte neboli spísané, ale sú platné.

(128) Expert francúzskych orgánov však vyjadruje pochybnosti o tom, že dôvody, ktoré viedli Ústavnú radu k tomu, aby vylúčila neplatnosť záruk, ktorých poskytnutie nebolo povolené v rozpočtovom zákone, platia práve tak pre implicitné pohľadávky, ako aj pre explicitné pohľadávky. Podľa neho držitelia predpokladanej implicitnej záruky nemôžu požadovať práva, ktoré sú rovnako nesporné a rozhodujúce ako práva na explicitnú záruku.

(129) Komisia poznamenáva, že okrem toho, že sa argument experta francúzskych orgánov obmedzuje na vyjadrenie pochybností, a teda nie je rozhodujúci, v odôvodnení 110 nič nenapovedá tomu, že neplatnosťou sú postihnuté iba explicitné záruky. Článok 61 ÚZRP, na ktorý sa odôvodnenie odvoláva, sa tiež neobmedzuje iba na explicitné záruky. Preto sa Komisia domnieva, že stanovisko Ústavnej rady, že sankciou za prípadnú neexistenciu povolenia v rozpočtovom zákone nemôže byť neplatnosť záruky, sa vzťahuje tak na implicitné, ako aj explicitné záruky. Komisia sa tiež domnieva, že neexistencia v rozpočtovom zákone povolenia explicitnej záruky, ktorú štát poskytol podniku La Poste, nespôsobuje neplatnosť tejto záruky.

(130) Okrem toho ako zdôraznil expert Komisie, rozsah pôsobnosti povinnosti uviesť v rozpočtovom zákone štátne záruky sa obmedzuje na „priznanie“ takých záruk. Poskytnutie záruky sa vzťahuje na prípady, keď sa štát na základe výslovného prejavu vôle rozhodne udeliť svoju záruku pre organizáciu alebo činnosť. Rozsah pôsobnosti povinnosti zahrnúť záruky do rozpočtového zákona sa teda nevzťahuje na záruky, ktoré vyplývajú z právneho postavenia podnikov alebo z povinnosti súdov a vyznačujú sa tým, že sú implicitné a automatické. Táto posledná kategória nie je podriadená rozhodnutiu štátu, ale právnemu rámcu, ktorý v štáte existoval ešte skôr, pričom záruka je iba jeho účinkom. Existencia tejto druhej kategórie, ktorá nepatrí do pôsobnosti článku 34 ÚZRP, vysvetľuje skutočnosť, že judikatúra týkajúca sa záruk pre koncesionárov pretrváva po roku 2001. Vysvetľuje tiež, že vždy, keď je štát akcionárom alebo spoločníkom spoločnosti alebo skupiny, pre ktorú obchodný zákonník neobmedzuje záruku za dlhy, nie je povinný presne to stanoviť v rozpočtovom zákone.

(131) Komisia usudzuje, že argument francúzskych orgánov založený na ÚZRP nie je presvedčivý, a to, že žiadny rozpočtový zákon nevymedzuje, že štát poskytuje svoju záruku podniku La Poste na základe jeho právneho postavenia, nevylučuje existenciu takejto záruky. Komisia v každom prípade zdôrazňuje, že nie je viazaná tým, že vo francúzskom práve je opatrenie hodnotené ako záruka, a dokonca ani tým, že údajne je to záruka, ktorá patrí do rozsahu pôsobnosti ÚZRP. Z pohľadu Komisie je relevantné hodnotenie tohto opatrenia iba z hľadiska práva Spoločenstva a osobitne z hľadiska oznámenia o zárukách. Komisia zdôrazňuje, že právo Spoločenstva uznáva existenciu implicitnej záruky, pokiaľ je členský štát právne viazaný uhradiť pohľadávku inej osoby v prípade, že si táto osoba neplní svoje záväzky (68).

(132) Po štvrté, ak by podľa francúzskych orgánov podniky so statusom EPIC dostali štátnu záruku, zmena ich právneho postavenia by vyžadovala zaviesť záručné opatrenia na zachovanie práv veriteľov vzniknutých pred transformáciou dotknutej právnickej osoby verejného práva. Keďže takýto mechanizmus nebol nikdy zavedený (pozri najmä transformáciu France Télécom, Gaz de France, EDF a ADP) (69), dokazuje to, že žiadna záruka neexistuje.

(133) Ako vysvetľuje expert Komisie, takéto tvrdenie pravdepodobne vychádza z veľmi širokého výkladu ústavnej ochrany vlastníckeho práva. Ak máme vychádzať z argumentu francúzskych orgánov, ochrana vlastníckeho práva by vyžadovala, aby každá pohľadávka bola chránená. Keďže ústavná ochrana vlastníckeho práva sa netýka výhradne prípadu, keď toto právo závisí od právnickej osoby verejného práva, takýto výklad by znamenal, že v prípade udalosti v živote akejkoľvek spoločnosti by pohľadávky mali byť chránené, ak sú „oslabené“ vývojom, ktorý nastal. Pri aktuálnom stave francúzskeho pozitívneho práva však pohľadávky nič nechráni. Ak by potom bolo potrebné zúžiť argument na prípady pohľadávok zaručených štátom, znamenalo by to, že na vlastnícke právo, ktoré pôvodne zaručuje štát, by sa mala vzťahovať ústavná ochrana nadradená ochrane ostatných vlastníckych práv. Žiadna takáto ochrana neexistuje. Napokon pohľadávka je osobné právo, ktoré nemožno zamieňať s vlastníckym právom, ktoré je svojou podstatou vecným právom. Zvýšená ochrana vecných práv by sa nemala rozširovať na osobné práva.

(134) Komisia usudzuje, že vlastnícke právo nevyžaduje ustanoviť osobitné opatrenie na zaručenie práv veriteľov v čase transformácie podniku so statusom EPIC na spoločnosť, ktorá podlieha konaniam vo veciach súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie. Okrem toho neexistencia takýchto opatrení nie je ukazovateľom neexistencie implicitnej záruky.

(135) Podľa francúzskych orgánov by na rozdiel od predchádzajúcej situácie nebolo nutné poskytnúť explicitnú záruku za dlhy, ktoré vznikli správe pôšt a telekomunikácií a ktoré sa previedli na podnik La Poste, keby sa tomuto podniku štatutárne poskytla štátna záruka. To sa však vykonalo vyhláškou z 31. decembra 1990.

(136) Komisia zdôrazňuje, že to, že sa francúzske orgány rozhodli poskytnúť explicitnú záruku, nedokazuje, že neexistovala implicitná záruka. Rovnaká úvaha platí aj pre argument francúzskych orgánov týkajúci sa záruky, ktorú štát poskytuje na určité činnosti podniku ERAP a Agence Française du Développement (Francúzskej rozvojovej agentúry). Skutočnosť, že sa štát v niektorých prípadoch rozhodol poskytnúť explicitnú záruku, aj keď už existovala implicitná záruka, by sa dala vysvetliť najmä snahou o transparentnosť a ochotou zvýšiť právnu istotu veriteľov. Ako totiž tvrdí expert francúzskych orgánov, „držitelia predpokladanej implicitnej záruky nemôžu požadovať práva, ktoré sú rovnako nesporné a rozhodujúce ako práva explicitnej záruky.“

(137) Napokon francúzske orgány citujú článok (70) p. Labetoullea, bývalého predsedu právnej sekcie Štátnej rady. Tento článok sa preskúma rovnako ako judikatúra vo veci Campoloro v časti tohto rozhodnutia, ktorá sa týka prijatia zodpovednosti štátu (71).

(138) Komisia usudzuje, že: — na jednej strane na rozdiel od tvrdení francúzskych orgánov žiadny právny text, ani žiadne rozhodnutie nevylučuje existenciu štátnej záruky v prospech podniku La Poste, — na druhej strane skutočnosť, že žiadny právny text túto záruku výslovne neustanovuje, nevylučuje existenciu implicitnej záruky.

2. Existenciu implicitných záruk viazaných na právne postavenie verejnej inštitúcie potvrdzuje komentár k súdnemu rozhodnutiu francúzskej Štátnej rady

(139) Existenciu implicitnej záruky viazanej na právne postavenie verejnej inštitúcie potvrdzuje komentár k súdnemu rozhodnutiu Štátnej rady predložený v roku 1995 vo veci Crédit Lyonnais, ktorý už bol uvedený v rozhodnutí o začatí konania (72). V tomto komentári Štátna rada založila implicitnú záruku na samotnej povahe organizácie ako verejnej inštitúcie: „V súvislosti s návrhom zákona o podpore plánov reštrukturalizácie spoločností Crédit Lyonnais a Comptoir des Entrepreneurs zo strany štátu Štátna rada … usúdila, že štátna záruka pre tieto inštitúcie vyplynie, bez existencie výslovného zákona v tomto zmysle, zo samotnej povahy verejnej inštitúcie týchto inštitúcií“ (73).

(140) Komisia viackrát požiadala francúzske orgány, aby jej zaslali celý tento komentár.

(141) Francúzske orgány odpovedali (74), že predmetný komentár nebol formálne uvedený v úradnom dokumente. Podľa francúzskych orgánov predstavuje komentár zmieňovaný Komisiou iba jednu vetu vo výročnej správe.

(142) Okrem toho podľa francúzskych orgánov nemožno toto stanovisko uplatniť v prípade podniku La Poste, pretože sa vzťahuje na verejnú inštitúciu s autorizovaným účtovným revízorom, ktorý bol ustanovený práve na účely zabezpečenia správy štátnej podpory na reštrukturalizáciu podniku Crédit Lyonnais, vzniklo skôr ako ústavný zákon z 1. augusta 2001 o rozpočtových pravidlách (ÚZRP) a jeho uplatnenie by bolo v rozpore s neskoršou judikatúrou Štátnej rady.

(143) Komisia konštatuje, že výklad francúzskych orgánov, že stanovisko Štátnej rady nemožno uplatniť na La Poste, je v rozpore so samotným znením stanoviska. V tomto stanovisku sa totiž Štátna rada nijako neodvoláva na poslanie inštitúcie. Okrem toho poukazuje na povahu verejnej inštitúcie a nie na povahu verejných inštitúcií s autorizovaným účtovným revízorom. Francúzske orgány okrem toho nevysvetľujú, prečo by toto stanovisko bolo uplatniteľné jedine na verejné inštitúcie s autorizovaným účtovným revízorom.

(144) Pokiaľ ide o argumenty francúzskych orgánov, že stanovisko nie je uplatniteľné, pretože je staršie ako ÚZRP a je v rozpore s neskoršou judikatúrou Štátnej rady, Komisia už v texte preukázala, že ÚZRP nebráni existencii implicitnej štátnej záruky v prospech podniku La Poste.

(145) Komisia sa preto domnieva, že stanovisko Štátnej rady je uplatniteľné na podnik La Poste a že Štátna rada pripúšťa existenciu štátnej záruky vyplývajúcu z verejnej povahy organizácie.

(146) Okrem toho existenciu implicitných záruk, ktoré vyplývajú zo správneho alebo legislatívneho aktu, ktorý „má a prináša so sebou finančné dôsledky pre štát“, potvrdzuje minister hospodárstva, financií a priemyslu oznámením z 22. júla 2003 o „súpise mechanizmov implicitnej alebo explicitnej záruky poskytnutej štátom“. Toto oznámenie ukazuje, že štátna záruka môže vyplynúť z právnych aktov najrôznejšieho druhu (75).

(147) Komisia zároveň zdôrazňuje, že vo vysvetľujúcej poznámke k tomuto oznámeniu, presnejšie v časti 3, ktorá znie „skúsenosti s výzvami na zaistenie a judikatúra Štátnej rady umožnili spresniť istý počet predpokladov, ktoré je potrebné určiť“, francúzske orgány uvádzajú, že „niektoré právne predpisy zakotvujú zodpovednosť akcionárov, osobitne akcionárov verejných obchodných spoločností (SNC) a GIE (dočasné zoskupenie podnikov). V prípade týchto dvoch foriem budú tretie osoby sústavne usilovať o štátneho akcionára. Rovnako je tomu aj v prípade zriadenia verejných inštitúcií a určitých účastí v akciových spoločnostiach.“ Samotné francúzske orgány pripomínajú, že zriadenie verejnej inštitúcie predpokladá implicitnú záruku štátu v prospech tejto inštitúcie.

b) Veriteľovi podniku La Poste sa zaručuje, že jeho pohľadávka bude uspokojená

(148) Komisia v súčasnosti zamýšľa preskúmať stratégiu veriteľa podniku La Poste na dosiahnutie uspokojenia jeho pohľadávky pre prípad, že by bol La Poste vo finančných ťažkostiach a nemohol by splácať svoje dlhy. Komisia určí, či po skončení konania, ktoré bolo vopred určené a zverejnené, je veriteľ podniku La Poste v situácii porovnateľnej so situáciou veriteľa podniku, ktorý podlieha obchodnému právu.

(149) Toto preskúmanie preukáže, že: — pokiaľ ide o verejné inštitúcie, neexistujú tradičné prekážky brániace uspokojeniu pohľadávky súkromnoprávnej organizácie (1), — konanie vo veci vymáhania dlhov verejných inštitúcií podľa zákona zo 16. júla 1980 v žiadnom prípade nevedie k zániku dlhu (2), — systém zodpovednosti štátu pri uskutočňovaní konania vo veci vymáhania dlhov verejných inštitúcií vykazuje všetky charakteristiky záručného mechanizmu (3), — aj keď nedošlo k uspokojeniu veriteľa, veriteľ sa môže domáhať právnych účinkov zákonitej chyby, ktorej sa dopustil pri zakladaní pohľadávky na skutočnosti, že bude vždy uhradená (4).

1. Pokiaľ ide o verejné inštitúcie, v ich prípade neexistujú tradičné prekážky, ktoré bránia úhrade pohľadávky súkromnoprávnej organizácie

(150) Ako sa spresnilo v opise opatrenia, podnik La Poste nepodlieha všeobecným právnym predpisom vo veciach súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie podnikov v ťažkostiach. Veriteľovi podniku La Poste preto nehrozí, že jeho pohľadávka zanikne z dôvodu začatia súdneho konania o likvidácii (76) alebo že po skončení konania vo veciach súdneho vyrovnania alebo súdnej likvidácie všeobecného práva dosiahne iba čiastočné uspokojenie svojej počiatočnej pohľadávky.

(151) Okrem toho ako zdôraznil expert Komisie, právna subjektivita právnickej osoby La Poste neprekáža existencii záruky zo strany francúzskeho štátu. Ak aj v skutočnosti existujú obchodné spoločností, napríklad akciové spoločnosti (SA) a spoločnosti s ručením obmedzeným (SARL), v ktorých spoločníci nie sú povinní splatiť dlhy organizácie, v ktorej majú účasť, na druhej strane existuje veľa druhov spoločností alebo právnických osôb vykonávajúcich obchodnú činnosť, v ktorých súkromní spoločníci ručia za dlhy zriadenej spoločnosti. Takto je to práve v prípade verejných obchodných spoločností, hospodárskych záujmových zoskupení a občianskoprávnych spoločností. Neexistuje teda výslovná zásada všeobecného práva, podľa ktorej spoločníci ručia za dlhy. Nemožno preto tvrdiť, že v prípade neexistencie právneho textu je možné uplatniť zásadu neexistencie ručenia za dlhy a straty. Nezávislosť vyplývajúca z právneho postavenia právnickej osoby, rovnako ako existencia vlastného imania, nie je vo francúzskom práve kritériom, ktoré by umožňovalo určiť záručnú schému vzťahujúcu sa na dlhy právnickej osoby. Z predchádzajúcich úvah možno zároveň vyvodiť, že zákonodarcovi nič nebráni v tom, aby ustanovil, že verejnú inštitúciu môže zriadiť právnická osoba verejného práva, ktorá ručí za straty iba do výšky svojho vkladu alebo svojej počiatočnej dotácie.

(152) Expert Komisie doplnil úvahu skúmajúc existenciu (implicitnej) zásady všeobecného práva, pokiaľ ide o ručenie za dlhy, keď spoločníci alebo členovia organizácie nepodliehajú právnemu rámcu vymedzenému zákonodarcom a odpoveď našiel v článkoch 1871 a nasl. Občianskeho zákonníka. Tieto články sú venované spoločníkom, ktorí svoju spoločnosť nezapísali do registra. Článok 1871-1 Občianskeho zákonníka ustanovuje tento mechanizmus: „Pokiaľ nebola stanovená iná organizácia, vzťahy medzi spoločníkmi sa riadia, pokiaľ je to primerané, buď ustanoveniami uplatniteľnými na spoločnosti podľa občianskeho práva, ak má spoločnosť občiansky charakter, alebo ustanoveniami uplatniteľnými na verejné obchodné spoločnosti, ak má spoločnosť obchodný charakter.“ Okrem toho sa už v texte spresnilo, že spoločnosti podľa občianskeho práva a verejné obchodné spoločnosti sú súčasťou právnických osôb, ktorých členovia neobmedzene ručia za dlhy. Expert z toho vyvodzuje, že ak by sa mala uplatniť zásada všeobecného práva, bola by to zásada ručenia za dlhy právnických osôb, ktoré sa zriaďujú.

(153) Vo svojom oznámení z 27. októbra francúzske orgány tento záver popierajú. Tento záver sa údajne nezakladá na žiadnom právnom texte, pričom odkaz na článok 1871-1 Občianskeho zákonníka sa týka „vzťahov medzi spoločníkmi“ a nie vzťahov k tretím osobám. Preto vraj nemožno z právnych textov vyvodiť zásadu ručenia bez toho, aby boli porušené práva na obhajobu tak vo francúzskom práve, ako aj ako v práve Únie.

(154) Komisia však zdôrazňuje, že článok 1872-1 Občianskeho zákonníka stanovuje, že každý spoločník spoločnosti nezapísanej v registri uzatvára zmluvy vo svojom osobnom mene a iba on má záväzky voči tretím osobám. Každý spoločník teda neobmedzene ručí za dlhy, ktoré na seba vzal. Komisia prirodzene nemá v úmysle vyvodzovať z tejto jedinej úvahy, že štát ručí za dlhy podniku La Poste, ale domnieva sa, že argument jej experta, že ak by sa mala uplatniť zásada všeobecného práva, bola by to zásada ručenia, nie je zbavený platnosti argumentom francúzskych orgánov. Okrem toho Komisia pripomína, že vo vysvetľujúcej poznámke pripojenej k oznámeniu ministra hospodárstva, financií a priemyslu z 22. júla 2003 (77) francúzske orgány samotné porovnávajú zodpovednosť akcionára v prípade SNC so zodpovednosťou štátu v prípade verejnej inštitúcie.

(155) Na základe predchádzajúcich skutočností Komisia usudzuje, že: — na rozdiel od veriteľov podnikov podliehajúcich obchodnému právu nemôže veriteľom podniku La Poste (keďže tento podnik nepodlieha všeobecným právnym predpisom týkajúcim sa súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie podnikov v ťažkostiach) po skončení konania o súdnej likvidácii úplne alebo čiastočne zaniknúť ich pohľadávka, — právna subjektivita právnickej osoby La Poste nebráni štátnej záruke v prospech podniku La Poste, — pokiaľ neexistuje výslovné obmedzenie zodpovednosti štátu voči podniku La Poste, veritelia podniku La Poste sa môžu právom opierať o zásadu, podľa ktorej štát hradí dlhy podniku La Poste napriek tomu, že má La Poste právnu subjektivitu.

2. Postup pri vymáhaní dlhov verejných inštitúcií odsúdených súdnym rozhodnutím stanovený zákonom zo 16. júla 1980 v žiadnom prípade nevedie k zániku dlhu

(156) Komisia má v súčasnosti v úmysle preskúmať postup pri vymáhaní dlhov verejných inštitúcií odsúdených súdnym rozhodnutím, aby určila, či tento postup môže viesť k zániku pohľadávky voči podniku La Poste s podobným výsledkom pre veriteľa ako v prípade uskutočnenia súdnych konaní, ako to tvrdia francúzske orgány. Tento postup bol stanovený zákonom zo 16. júla 1980 a rôznymi vykonávacími predpismi (78) uvedenými v časti tohto rozhodnutia týkajúcej sa opisu opatrenia.

i) Zákonom zo 16. júla 1980 sa štátu udeľujú významné právomoci: príkaz na úhradu záväzku z úradnej moci a vytvorenie dostatočných zdrojov

(157) Ako sa spresňuje v opise opatrenia, v zákone zo 16. júla 1980 sa ustanovuje, že „ak rozhodujúci orgán samosprávy alebo inštitúcie neuvoľnil alebo nevytvoril tieto prostriedky, … postará sa o to dozorný orgán, ktorý v prípade potreby vydá úradný príkaz na úhradu z úradnej moci.“ Okrem toho vyhláška z 12. mája 1981, v tomto smere nezmenená a nedoplnená vyhláškou z roku 2008, spresňuje, že zástupca štátu alebo dozorný orgán „v prípade potreby vytvorí potrebné prostriedky buď prostredníctvom zníženia voľných rozpočtových prostriedkov určených na iné výdavky, alebo prostredníctvom zvýšenia zdrojov.“

(158) Zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie opatrenia teda označujú štát za orgán príslušný vymáhať dlhy verejných inštitúcií. Okrem toho mu udeľujú významné právomoci: príkaz na úhradu záväzku z úradnej moci a vytvorenie dostatočných zdrojov.

(159) Francúzske orgány vyvracajú názor, že uvedené zdroje by mohli byť štátnymi prostriedkami. Ako sa uvádza v časti týkajúcej sa pripomienok členského štátu (79), francúzske orgány v skutočnosti tvrdia, že zákonom zo 16. júla 1980 sa dozornému orgánu udeľuje výhradne právomoc substitúcie. Dozorný orgán môže z tohto dôvodu vykonávať iba právomoci výkonného orgánu, ktoré nezahŕňajú možnosť disponovať štátnym rozpočtom. Na podporu tohto výkladu sa citujú prípravné práce k zákonu zo 16. júla 1980, články doktríny, ako aj rozhodnutia Štátnej rady vo veci Campoloro. Francúzske orgány však uznávajú, že zákon z roku 1980 nezakazuje zásadu finančnej pomoci zo strany štátu na podporu uvedenej právnickej osoby verejného práva.

(160) Komisia uznáva, že právne texty výslovne neustanovujú povinnosť štátu vyplatiť verejnej inštitúcii v prípade finančných ťažkostí mimoriadny grant. Dôkaz o existencii implicitnej záruky to nijako nevyvracia.

(161) Komisia tiež uznáva, že prostriedky je najprv potrebné uvoľniť z vlastných zdrojov inštitúcie. To nijako nebráni konštatovaniu, že hneď, ako sa vyčerpajú vlastné zdroje, sa dlhy dlžníckej verejnej inštitúcie budú môcť splatiť jedine zo štátnych prostriedkov (80). Toto konštatovanie je v súlade so skutočnosťou, že záručný mechanizmus je doplňujúci v tom zmysle, že zdroje dlžníka sa uvoľnia skôr ako zdroje jeho ručiteľa.

ii) Zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie opatrenia neustanovujú postup pri likvidácii a zániku so zánikom záväzkov; situácia nedostatku hotovosti je krytá alebo je iba dočasná

(162) Komisia teraz preskúma výklad francúzskych orgánov, podľa ktorého môže niektorým veriteľom po ukončení postupu ustanoveného zákonom zo 16. júla 1980 zaniknúť ich pohľadávka bez možnosti odvolania (81) a ich situácia je rovnaká ako situácia veriteľov podnikov podliehajúcich súdnym konaniam.

(163) Expert Komisie (82) zdôrazňuje, že zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacia vyhláška majú za cieľ dokázať, že v prípade nedostatku prostriedkov pripadajú do úvahy iba dva predpoklady: buď dozorný orgán uvoľní potrebné zdroje, alebo sa platba odloží. Postup nikdy nenaznačuje, že v prípade trvalého nedostatku hotovosti dôjde k jeho prerušeniu.

(164) Ak je totiž situácia nedostatku prostriedkov ustanovená zákonom zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacími opatreniami, táto situácia sa považuje iba za dočasnú, kým sa nevytvoria dodatočné zdroje, čo je jediné východisko, o ktorom uvažujú právne texty. Nikde sa neuvažuje o tom, že by toto vytvorenie zdrojov nebolo možné alebo by bolo nedostatočné. V právnych textoch sa uvádza, že po tejto fáze vytvorenia zdrojov príslušný orgán vykoná príkaz na úhradu záväzku z úradnej moci. Uvedený obežník z roku 1989 je ešte presnejší, pokiaľ ide o nedostatok prostriedkov, pričom zdôrazňuje jeho nevyhnutne dočasný charakter, pretože v tomto prípade treba veriteľovi určiť zostatok, ktorý sa prikáže na úhradu neskôr. Podľa experta Komisie „pri čítaní právnych textov môžu veritelia nadobudnúť istotu, že pokiaľ ich pohľadávka nebude uhradená ihneď, bude uhradená neskôr.“

(165) Expert Komisie okrem toho právom poznamenáva, že postup ustanovený francúzskym právom je výhradne postupom vymáhania pohľadávok okrem konania o likvidácii. Pokiaľ ide o právnické osoby súkromného práva, situáciu platobnej neschopnosti viažu právne texty na situáciu likvidácie. Riziko platobnej neschopnosti takto môže viesť k začatiu konania o ochrane pred veriteľmi (83) a súdna likvidácia je výslovne opisovaná ako dôsledok platobnej neschopnosti (84). Naopak pokiaľ ide vo všeobecnosti o právnické osoby verejného práva a osobitne o verejné inštitúcie, zastieraním situácie platobnej neschopnosti a jej nedávaním do súvisu so situáciou likvidácie zákonodarca a regulačný orgán nechávajú veriteľov v domnienke, že ich pohľadávky zaplatí bez obmedzenia v prípade potreby tretia osoba, napr. štát.

(166) Expert Komisie nakoniec poznamenáva, že reforma z roku 2008, ku ktorej došlo po prijatí rozhodnutia o začatí konania, nepriviedla francúzske orgány k tomu, aby spresnili, že zdroje, ktoré sa majú uvoľniť, musia byť vlastnými zdrojmi verejnej inštitúcie bez účasti štátnych zdrojov. Takéto spresnenie však mohlo byť pre veriteľov upozornením na dátum, ku ktorému postupy začaté Komisiou výslovne dávali do súvisu štátnu záruku s medzerovitou formuláciou právnych textov. To, že francúzsky štát neposkytol potrebné objasnenie, podporuje tvrdenie, že nechce vyvrátiť, že sám môže poskytnúť potrebné prostriedky.

(167) Vo svojom oznámení zaslanom 27. októbra 2009 francúzske orgány tvrdia, že tvrdenie experta Komisie, že „pri čítaní právnych textov môžu veritelia nadobudnúť istotu, že pokiaľ ich pohľadávka nebude uhradená ihneď, bude uhradená neskôr“, je založené na prekrútení právnych textov, ktoré – okrem toho, že ide o texty nižšieho významu ako právne predpisy (obežníky) – vôbec neustanovujú prípadné nahradenie zdrojov verejných inštitúcií štátnymi prostriedkami. Nič nezakazuje existenciu verejných inštitúcií s dočasne pozastavenou činnosťou, ktorých veriteľom sa nepodarilo dosiahnuť to, aby splatili svoje dlhy. Francúzske orgány sa okrem toho domnievajú, že verejné inštitúcie by mohli nezaplatiť svoju pohľadávku bez toho, aby sa neúmyselne ocitli v situácii platobnej neschopnosti.

(168) Komisia teraz preskúma, či je podľa zákona možné, aby mohla vyhlásiť dočasné pozastavenie činnosti verejnej inštitúcie odsúdenej právoplatným súdnym rozhodnutím na zaplatenie peňažnej sumy a aby pohľadávka nebola nikdy uhradená, ako to tvrdia francúzske orgány. Ustanovenia zákona zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie predpisy sú pre štát záväzné. V scenári, ktorý je pre veriteľa najmenej výhodný, tieto predpisy primäli štát, aby veriteľovi určil zostatok, ktorý sa prikáže na úhradu neskôr. Za predpokladu, že nebude nasledovať žiadna úhrada, veriteľ bude mať vždy možnosť (tento bod sa rozvinie v oddiele 3 tohto rozhodnutia) domáhať sa zodpovednosti štátu. Za týchto podmienok by teoretický predpoklad vyhlásenia dočasného pozastavenia činnosti v každom prípade neviedol k zániku dlhu. Francúzske orgány okrem toho neposkytli žiadny konkrétny príklad vzniku takejto situácie.

(169) Na základe týchto skutočností Komisia usudzuje, že: — osobitný postup vymedzený zákonom zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacími predpismi je iba postupom vymáhania pohľadávok, s výnimkou konania o likvidácii; po skončení jeho uplatňovania pohľadávka nezanikne, zatiaľ čo po skončení konania o likvidácii má rozsudok o zrušení majetku pre nedostatok majetku bez sankcie za následok zákaz pre všetkých veriteľov znovu podať žalobu, — zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie predpisy tým, že predpokladajú časový odklad príkazu na úhradu a nikdy neprihliadajú na platobnú neschopnosť, ponechávajú veriteľov v domnienke, že existujú alebo stále budú existovať zdroje potrebné na úhradu pohľadávky, ktorú majú voči právnemu subjektu verejného práva, — z toho vyplýva, že situáciu nedostatku hotovosti vyrieši v prípade potreby štát, alebo je táto situácia iba dočasná. Na druhej strane žiadne konanie o likvidácii nepredpokladá možnosť pre tretie osoby ručiť za dlhy osoby, ktorá je v platobnej neschopnosti, samozrejme okrem prípadu, keď ide o ručiteľa alebo spoločnosť s ručením obmedzeným.

iii) Podľa niektorých právnych textov môže pripadať alebo skutočne pripadá do úvahy mimoriadny grant štátu

(170) Z tohto hľadiska expert Komisie uviedol, že:

α) […] (41)

(171) Bez toho, aby to bolo potrebné na preukázanie toho, že záruka vyplývajúca z právneho postavenia podniku La Poste predstavuje štátnu pomoc, Komisia konštatuje, že vlastné použiteľné zdroje tohto podniku sú v prípade nedostatku hotovosti obmedzené. V skutočnosti francúzsky zákonodarca veľmi presne vymedzuje tak predaj majetku (85), ako aj zvýšenie taríf za univerzálne poštové služby (86). Ťažkosti s mobilizáciou vlastných dodatočných zdrojov na účely splatenia dlhov umocňujú potrebu štátnych intervencií v prípade nedostatku hotovosti. Po prvé, podľa mechanizmu spojených nádob neexistencia možnosti mobilizovať zdroje prostredníctvom predaja majetku zvyšuje častosť používania iných záručných mechanizmov (preddavky, domáhanie sa zodpovednosti štátu atď.). Po druhé, uzákonenie systému ochrany majetku zákonodarcom by v prípade možného neplnenia záväzkov podnikom La Poste mohlo viesť k nárastu počtu sporov týkajúcich sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu (87).

(172) Vo svojom oznámení zaslanom 27. októbra 2009 francúzske orgány popierajú „neexistenciu možnosti“ mobilizovať vlastné zdroje v prípade podniku La Poste: — pokiaľ ide o predaj majetku, štát môže na základe voľnej úvahy posúdiť, či majetok považuje alebo nepovažuje za „nevyhnutný“ na výkon verejnej služby; okrem toho aj keď je proti takémuto predaju, vôbec to neznamená, že to musí vykompenzovať záručnými mechanizmami; napokon v skutočnosti štát nebol nikdy proti predaju majetku na základe článku 23 zákona z 2. júla 1990, ktorý sa stal neplatným následkom nepoužívania po tom, čo podnik La Poste vložil v roku 2005 takmer celý svoj nehnuteľný majetok (vrátane kancelárií pošty) do dcérskej spoločnosti, ktorá nepodlieha tomuto systému predchádzajúceho povolenia, — pokiaľ ide o zvýšenie taríf za univerzálne poštové služby, francúzske orgány uvádzajú, že ARCEP (úrad pre reguláciu elektronických komunikácií a poštových služieb) nestanovuje tarify, ale výhradne pre regulované činnosti podniku La Poste určuje cenový strop (price cap), v rámci ktorého sa tarify podniku La Poste voľne pohybujú (okrem ceny poštovej známky stanovenej ministrom pôšt vzhľadom na cenový strop); okrem toho si nemožno myslieť, že úradu ARCEP by bolo zaťažko odmietnuť zvýšenie taríf, keď by bolo nevyhnutné na prežitie hospodárskeho subjektu a poslania verejnej služby zabezpečovaného týmto subjektom; tento cenový strop sa vzťahuje iba na regulované odvetvie, ktoré predstavuje menej ako polovicu prevádzkového výsledku skupiny La Poste.

(173) Komisia berie na vedomie spresnenia francúzskych orgánov a predkladá dve pripomienky: — francúzske orgány tvrdia, že aj keby štát namietal proti predaju, vôbec by to nemalo za následok poskytnutie záruky. Uznali však (aj keď popierajú, že podnik La Poste z toho môže získať výhodu), že je nutné, aby zástupca štátu dodržal požiadavku nepretržitosti verejnej služby pri vykonávaní postupu podľa zákona zo 16. júla 1980 (88), na základe čoho by bolo možné domáhať sa zodpovednosti bez zavinenia na strane štátu pre narušenie rovnosti pred verejnými bremenami, ako je to dokázané ďalej v texte (89), — pokiaľ by sa veriteľ podniku La Poste nemohol obrátiť na inú spoločnosť skupiny La Poste, aby dosiahol uspokojenie svojej pohľadávky, je potrebné preskúmať podiel regulovaného odvetvia a vyhradeného odvetvia na obrate podniku La Poste a nie na obrate skupiny La Poste. Vzhľadom na rozsah regulácie vo Francúzsku (90) je jasné, že regulované činnosti predstavujú rozhodujúci podiel na činnostiach verejnej inštitúcie La Poste. Systém úhrad veľkej časti činností inštitúcie La Poste teda podlieha cenovému stropu; okrem toho tarify za vyhradené služby sú stanovené vyhláškou ministerstva.

β) Určité úlohy a programy štátneho rozpočtu by sa mohli použiť s cieľom pomôcť verejnej inštitúcii splácať jej dlhy

(174) Expert Komisie určil tieto programy: — program č. 823 Preddavky iným organizáciám, ako je štát a správca verejných služieb: jeho predmetom „je umožniť štátu poskytovať preddavky jednotlivým subjektom iným ako štátnym, zaisťujúcim verejné služby“ (91). „Účelom týchto preddavkov je vyriešiť naliehavé situácie, či už ide o zabezpečenie nepretržitosti verejnej činnosti alebo o zrýchlenú implementáciu toho či onoho opatrenia. Zároveň umožňujú dočasné krytie nepredvídaného nedostatku hotovosti, ktoré musí byť neskôr trvale zabezpečované z trvalo udržateľného zdroja. Preto umožňujú vyhnúť sa bankovému financovaniu alebo trhovému financovaniu a súčasne predísť väčšiemu rozdrobeniu dlhu orgánov verejnej správy alebo zvýšeniu ich úrokového zaťaženia“, — v rámci poslania „Finančné účasti štátu“ figurujú dva programy, prvý s názvom „Kapitálové transakcie týkajúce sa kapitálových účastí štátu“ (program č. 731) a druhý s názvom „Oddlženie štátu a verejných inštitúcií štátu“ (program č. 732). V rámci tohto programu činnosť č. 1 zahŕňa „zvýšenie imania, dotácie vlastného imania, akcionárske preddavky a podobné pôžičky“.

(175) Prostriedky určené na tieto preddavky sú značné. Na účely programu č. 731 sa výslovne stanovuje rezerva 85 miliónov EUR. Platobné rozpočtové prostriedky na akciu č. 01 v programe č. 732 predstavujú sumu 660 miliónov EUR. Platobné rozpočtové prostriedky v programe č. 823 predstavujú zasa sumu 50 miliónov EUR.

(176) V prípade finančných ťažkostí podniku La Poste by štát mohol čerpať z týchto programov, aby tomuto podniku pomohol. Žiadny predpis neobmedzuje možnosti poskytnutia preddavkov podniku so statusom EPIC, ktorý vykonáva hospodársku činnosť a pôsobí v konkurenčnom odvetví.

(177) Vo svojom oznámení zaslanom 27. októbra 2009 francúzske orgány spresňujú, že nikdy nepopreli, že verejné inštitúcie môžu dostať preddavky od štátu, celkovo explicitné, ale pre verejné inštitúcie z toho nevyplýva žiadne právo čerpania zo štátneho rozpočtu; ako uvádza expert Komisie, schéma akcionárskych preddavkov môže zahŕňať všetky finančné účasti štátu bez ohľadu na ich právnu formu, v dôsledku čoho teda nemožno vyvodiť záver, že sa týka len podnikov so statusom EPIC; okrem toho a na rozdiel od toho, čo tvrdí expert Komisie, tieto preddavky v plnej miere zohľadňujú obmedzenia Spoločenstva, pretože zodpovedajú logike oznámeného investora.

(178) Komisia usudzuje, že: — francúzske právne predpisy umožňujú štátu a dokonca ho podporujú v tom, aby verejným inštitúciám poskytoval dotácie najmä na klasické bankové pôžičky v prípade, že sa ocitnú v situácii nedostatku hotovosti; prístup k týmto zdrojom nie je nijako podmienený predchádzajúcim dodržaním pravidiel týkajúcich sa štátnej pomoci; tieto dotácie môžu predstavovať „dodatočné zdroje“ uvedené v zákone zo 16. júla 1980, — veritelia poznajú tieto právne predpisy, a teda sú oprávnení domnievať sa, že dozorný orgán bude schopný nájsť potrebné zdroje na úhradu pohľadávky, — podnik La Poste však nemá právo čerpania z týchto zdrojov.

(179) Keďže: — zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie opatrenia neustanovujú postup pri likvidácii smerujúcej k zániku so zánikom práv a povinností, — zákon zo 16. júla 1980 a jeho vykonávacie opatrenia sa nikde nezmieňujú o tom, že by zdroje nebolo možné uvoľniť, — rozpočtové dokumenty svedčia o tom, že podniky so statusom EPIC môžu byť v prípade naliehavého nedostatku hotovosti príjemcami mimoriadnych preddavkov, Komisia sa domnieva, že predpoklad, že by sa veriteľovi nepodarilo dosiahnuť úhradu svojej pohľadávky pri uplatnení postupov podľa zákona zo 16. júla 1980, je málo pravdepodobný.

(180) Na druhej strane Komisia nezistila priamy prístup verejných inštitúcií k účtom štátnej pokladnice, ak „priamym prístupom“ rozumieme možnosť pre podnik so statusom EPIC sám sa rozhodnúť čerpať priamo z prostriedkov, ktoré patria štátu a sú mu k dispozícii bez toho, aby bola potrebná intervencia štátu.

iv) Návrh francúzskych orgánov, ktorým sa má objasniť vykonávacia vyhlášky k zákonu zo 16. júla 1980, nie je dostatočný

(181) Komisia na úvod zdôrazňuje, že francúzske orgány nezmenili a nedoplnili zákon zo 16. júla 1980, ktorý sa bude v tejto časti analyzovať. Následkom toho musí byť skúmanie existencie záruky v prospech podniku La Poste zo strany Komisie nevyhnutne založené na pozitívnom práve, a nie na primeranosti či neprimeranosti návrhov francúzskych orgánov, ktoré neboli nikdy schválené a sú určené na vylúčenie akejkoľvek záruky. Z toho vyplýva, že analýza Komisie obsiahnutá v tejto časti má za cieľ predovšetkým úplný opis konania, ktoré prebieha pred Komisiou.

(182) S cieľom dokázať, že zdroje uvoľnené dozorným orgánom môžu pochádzať jedine zo zdrojov samosprávy alebo inštitúcie, francúzske orgány navrhli zmeniť a doplniť vyhlášku, ktorou sa vykonáva zákon zo 16. júla 1980, takto: „keď úradná výzva zostane po uplynutí týchto lehôt bez odozvy, zástupca štátu alebo dozorný orgán vykoná zápis výdavku do rozpočtu samosprávy alebo verejnej inštitúcie, ktorá si neplní svoju povinnosť. V prípade potreby uvoľní potrebné zdroje v rámci rozpočtu samosprávy alebo inštitúcie buď prostredníctvom zníženia voľných rozpočtových prostriedkov určených na iné výdavky, alebo prostredníctvom zvýšenia zdrojov“ (podčiarknuté zmeny a doplnenia).

(183) Komisia však zdôrazňuje rovnako ako v odôvodnení 58 rozhodnutia o začatí konania, že právne predpisy ani v súčasnom znení, ani v znení zmenenom a doplnenom podľa návrhu francúzskych orgánov nevylučujú možnosť uvoľnenia prostriedkov pomocou zvýšenia zdrojov na základe vopred poskytnutého grantu alebo dotácie z verejných zdrojov.

(184) Komisia teraz preskúma možnosti opravných prostriedkov, ktoré zostávajú veriteľovi za nepravdepodobného predpokladu, že by postup ustanovený zákonom zo 16. júla 1980