PRÍLOHA

1. ÚVOD

Smernicou 2010/31/EÚ (ďalej len „smernica o energetickej hospodárnosti budov“) sa podporuje zvyšovanie energetickej hospodárnosti budov vrátane technických systémov budov. V danej smernici sa predovšetkým jasne uvádzajú systémy, na ktoré sa vzťahujú požiadavky, a obsahuje konkrétne ustanovenia na zabezpečenie toho, aby boli uvedené systémy navrhnuté, dimenzované, inštalované a nastavené tak, aby sa optimalizovala hospodárnosť. V prípade systémov, ktoré majú osobitne významný vplyv na energetickú hospodárnosť, sa v smernici požadujú aj kontroly na pravidelné monitorovanie efektívnosti systému. Elektronické monitorovanie a regulácia sa považujú za možné alternatívy kontrol.

Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/27/EÚ (ďalej len „smernica o energetickej efektívnosti“) obsahovala ustanovenia o obnove budov a dlhodobých stratégiách na mobilizáciu investícií do obnovy vnútroštátnych fondov budov.

Smernica o energetickej hospodárnosti budov a smernica o energetickej efektívnosti boli zmenené smernicou (EÚ) 2018/844, ktorá nadobudla účinnosť 9. júla 2018 a ktorou sa posilňujú vyššie uvedené prvky a zvyšujú sa typy systémov, ktorých hospodárnosť sa má optimalizovať. Posilňuje sa v nej aj úloha elektronického monitorovania, automatizácie a riadenia a obsahuje ďalšie požiadavky, ktoré podporujú vytvorenie infraštruktúry na nabíjanie elektrických vozidiel na parkoviskách budov.

V dôsledku rozšírenia rozsahu vymedzenia technických systémov budov o ďalšie systémy a všeobecnejšie vzhľadom na potrebu zohľadniť vývoj budov a energetického systému treba aktualizovať rámec smernice o energetickej hospodárnosti budov na výpočet energetickej hospodárnosti budov. Predovšetkým to znamená zvýšenie transparentnosti výpočtov energetickej hospodárnosti a energetických certifikátov, najmä pokiaľ ide o výpočet faktorov primárnej energie.

Cieľom tohto odporúčania je pomôcť zabezpečiť úplné vykonávanie a presadzovanie právnych predpisov Únie v odvetví energetiky. Poskytuje usmernenia k tomu, ako chápať a transponovať smernicu o energetickej hospodárnosti budov, najmä ustanovenia, ktoré sa týkajú technických systémov budov a ich kontrol, vrátane: požiadaviek týkajúcich sa inštalácie samoregulačných zariadení a systémov automatizácie a riadenia budov (článok 8 a články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov), nabíjacej infraštruktúry pre elektromobilitu (článok 8 smernice o energetickej hospodárnosti budov) a výpočtu faktorov primárnej energie (príloha I k smernici o energetickej hospodárnosti budov).

V usmerneniach uvedených v tejto prílohe sa uvádza názor útvarov Komisie. Nemenia sa nimi účinky smernice a nemajú vplyv na záväzný výklad článkov 2, 8, 14, 15 a prílohy I k smernici o energetickej hospodárnosti budov zo strany Súdneho dvora.

2. TECHNICKÉ SYSTÉMY BUDOV A ICH KONTROLY VRÁTANE POŽIADAVIEK TÝKAJÚCICH SA INŠTALÁCIE SAMOREGULAČNÝCH ZARIADENÍ A SYSTÉMOV AUTOMATIZÁCIE A RIADENIA BUDOV

2.1. Cieľ: zabezpečiť optimálnu hospodárnosť technických systémov budov a podporiť riadenie energie a vnútorného prostredia

Smernica o energetickej hospodárnosti budov obsahuje ustanovenia o požiadavkách na technické systémy budov a o posúdení a dokumentácii hospodárnosti systému, ktoré majú dvojaký cieľ. Po prvé, cieľom posúdenia a dokumentácie hospodárnosti systému je zabezpečiť vhodný návrh, inštaláciu a uvedenie do prevádzky technických systémov budov, aby sa optimalizovala ich skutočná hospodárnosť. Po druhé, cieľom je zabezpečiť, aby sa sledoval a zdokumentoval každý zásah, ktorý môže mať vplyv na hospodárnosť technického systému budov. Je to dôležité, pretože uvedené informácie sú pre vlastníka cenné a uľahčujú posúdenie hospodárnosti budovy ako celku (napr. v rámci certifikácie energetickej hospodárnosti).

Zmenou smernice o energetickej hospodárnosti budov sa rozširuje rozsah pravidelnej kontroly technických systémov budov. Cieľom týchto kontrol je vyhodnotiť hospodárnosť systému. V rámci kontrol by sa mali identifikovať aj otázky alebo problémy, navrhnúť riešenia alebo opatrenia na zlepšenie a výsledky kontroly by sa mali zaznamenať v správe pre budúce použitie.

S cieľom zlepšiť riadenie spotreby energie a zároveň obmedziť náklady smernica o energetickej hospodárnosti budov obsahuje požiadavky na inštaláciu samoregulačných zariadení, ktoré vedia regulovať vnútornú teplotu v budovách. Obsahuje tiež požiadavku inštalovať systémy automatizácie a riadenia budov (building automation and control systems – BACS) vo všetkých (existujúcich a nových) nebytových budovách s vykurovacími, vetracími a klimatizačnými systémami, ktorých účinný menovitý výkon presahuje určitú hodnotu. Dôvodom je, že systémy automatizácie a riadenia budov vedú k značným úsporám energie, zlepšujú riadenie vnútorného prostredia a sú prospešné pre vlastníkov a aj používateľov budov, najmä vo veľkých nebytových budovách.

2.2. Rozsah pôsobnosti ustanovení o technických systémoch budov a ich kontrolách, samoregulačných zariadeniach a systémoch automatizácie a riadenia budov

V tomto pododdiele sa v náležitých prípadoch pripomína rozsah a obsah uvedených ustanovení a zdôrazňujú sa rozdiely zavedené zmenami vyplývajúcimi zo smernice (EÚ) 2018/844.

2.2.1. Technické systémy budov: požiadavky na systémy, posúdenie a dokumentácia celkovej energetickej hospodárnosti (článok 2, článok 8 ods. 1 a článok 8 ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Pred zmenou: pred zmenou sa v článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov od členských štátov požadovalo, aby stanovili systémové požiadavky na celkovú hospodárnosť, správne zabudovanie a primerané dimenzovanie, nastavenie a reguláciu technických systémov budov. Táto povinnosť platila pre technické systémy budov nainštalované v existujúcich budovách a členské štáty ju mohli uplatniť aj na technické systémy budov nainštalované v nových budovách. Okrem toho bol pred zmenou v článku 2 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov technický systém budovy vymedzený ako „technické zariadenia budovy alebo jednotky budovy na vykurovanie, chladenie, vetranie, prípravu teplej vody, osvetlenie alebo na ich kombináciu“.

Po zmene: pokiaľ ide o technické systémy budov, článok 8 smernice o energetickej hospodárnosti budov bol nahradený, pričom treba poznamenať toto:

a) ustanovenia o požiadavkách na technické systémy budov v článku 8 ods. 1 zostávajú v podstate nezmenené (s výnimkou systémov, na ktoré sa museli uplatňovať systémové požiadavky uvedené v druhom pododseku, ktorý bol zrušený);

b) zmenami sa aktualizuje a rozširuje vymedzenie pojmu „technické systémy budov“ (článok 2 ods. 3);

c) zmenami sa zavádzajú nové ustanovenia o posudzovaní a dokumentácii celkovej hospodárnosti technických systémov budov (článok 8 ods. 9).

2.2.2. Technické systémy budov: kontroly (články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Pred zmenou:

V článku 14 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa stanovujú požiadavky na kontroly vykurovacích systémov s výkonom vyšším ako 20 kW. Členské štáty museli určiť frekvenciu kontrol na základe druhu systému, účinného menovitého výkonu, nákladov na kontroly a odhadovaných úspor energie. Vykurovacie systémy s účinným výkonom nad 100 kW museli byť kontrolované najmenej každé dva roky. Členské štáty mohli umožniť aj nižšiu frekvenciu kontrol v prípade systémov s elektronickými monitorovacími a riadiacimi systémami. V článku 14 ods. 4 sa členským štátom namiesto kontrol umožnilo zvoliť si prijatie opatrení na zabezpečenie toho, aby používatelia získali poradenstvo o výmene kotlov, ďalších zmenách vykurovacieho systému a alternatívnych riešeniach na posúdenie účinnosti a vhodného výkonu kotla. Celkový vplyv tohto postupu musel zodpovedať predpokladanému vplyvu kontrol.

V článku 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa stanovujú požiadavky na kontroly klimatizačných systémov s výkonom vyšším ako 12 kW. Členské štáty museli určiť frekvenciu kontrol na základe druhu systému, účinného menovitého výkonu, nákladov na kontroly a odhadovaných úspor energie. Členské štáty mohli umožniť nižšiu frekvenciu kontrol v prípade systémov s elektronickými monitorovacími a riadiacimi systémami. V článku 15 ods. 4 sa členským štátom namiesto kontrol umožnilo zvoliť si prijatie opatrení na zabezpečenie toho, aby používatelia získali poradenstvo o výmene klimatizačných systémov a ďalších súvisiacich zmenách vrátane kontrol na posúdenie účinnosti a vhodného výkonu systému. Celkový vplyv tohto postupu musel zodpovedať predpokladanému vplyvu kontrol.

Po zmene:

Článkom 1 ods. 7 smernice (EÚ) 2018/844 sa nahrádzajú ustanovenia týkajúce sa kontrol uvedených v článkoch 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov.

Na základe článku 14 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa už nemusia kontrolovať vykurovacie systémy a systémy kombinovaného vykurovania a vetrania s maximálnym účinným výkonom 70 kW. Na základe tohto istého článku sa stále musia v pravidelných intervaloch kontrolovať vykurovacie systémy a systémy kombinovaného vykurovania a vetrania s účinným výkonom väčším ako 70 kW. Smernica o energetickej hospodárnosti budov umožňuje výnimky pre: a) systémy, na ktoré sa vzťahujú zmluvné dohody o energetickej efektívnosti (alebo podobné) v súlade s článkom 14 ods. 2; b) systémy, ktoré prevádzkuje verejnoprospešný podnik alebo prevádzkovateľ siete v súlade s článkom 14 ods. 2; c) systémy v nebytových budovách vybavené systémami automatizácie a riadenia v súlade s článkom 14 ods. 4 a ods. 6; d) systémy v bytových budovách so špecifickými funkciami monitorovania a riadenia v súlade s článkom 14 ods. 5 a ods. 6

Na základe článku 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa už nemusia kontrolovať klimatizačné systémy a systémy kombinovanej klimatizácie a vetrania s maximálnym účinným menovitým výkonom 70 kW. Na základe tohto istého článku sa stále musia v pravidelných intervaloch kontrolovať klimatizačné systémy a systémy kombinovanej klimatizácie a vetrania s účinným menovitým výkonom väčším ako 70 kW. Smernica o energetickej hospodárnosti budov umožňuje výnimku pre: a) systémy, na ktoré sa vzťahujú zmluvné dohody o energetickej efektívnosti (alebo podobné) v súlade s článkom 15 ods. 2; b) systémy, ktoré prevádzkuje verejnoprospešný podnik alebo prevádzkovateľ siete v súlade s článkom 15 ods. 2; c) systémy v nebytových budovách vybavené systémami automatizácie a riadenia v súlade s článkom 15 ods. 4 a ods. 6; d) systémy v bytových budovách so špecifickými funkciami monitorovania a riadenia v súlade s článkom 15 ods. 5 a ods. 6

2.2.3. Požiadavky týkajúce sa inštalácie samoregulačných zariadení (článok 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Pred zmenou: Nevzťahuje sa (tieto ustanovenia boli zavedené zmenou)

Po zmene: Článkom 1 smernice (EÚ) 2018/844 sa zavádzajú nové požiadavky na inštaláciu samoregulačných zariadení a systémov automatizácie a riadenia v budovách, ktoré spĺňajú osobitné podmienky. Presnejšie musia členské štáty na základe článku 8 ods. 1 tretieho pododseku smernice o energetickej hospodárnosti budov požadovať inštaláciu samoregulačných zariadení vo všetkých nových a existujúcich budovách, keď sa vymieňajú zariadenia na výrobu tepla, ak to je technicky a ekonomicky realizovateľné.

2.2.4. Požiadavky týkajúce sa inštalácie systémov automatizácie a riadenia budov (článok 14 ods. 4 a článok 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Pred zmenou: Nevzťahuje sa (tieto ustanovenia boli zavedené zmenou)

Po zmene: Na základe článku 14 ods. 4 a článku 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov musia členské štáty požadovať inštaláciu systémov automatizácie a riadenia budov vo všetkých nebytových budovách s účinným menovitým výkonom vykurovania, klimatizácie, kombinovaného vykurovania a vetrania a kombinovanej klimatizácie a vetrania väčším ako 290 kW. Podľa článku 14 ods. 4 a článku 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa to musí vykonať do 31. decembra 2025, ak to je technicky a ekonomicky realizovateľné (pozri oddiel 2.3.4, kde sa uvádza ďalšie usmernenie o realizovateľnosti splnenia požiadaviek).

2.3. Objasnenie ustanovení o technických systémoch budov a ich kontrolách, samoregulačných zariadeniach a systémoch automatizácie a riadenia budov

2.3.1. Požiadavky na technické systémy budov, posúdenie a dokumentácia celkovej energetickej hospodárnosti technických systémov budov (článok 2, článok 8 ods. 1 a článok 8 ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

2.3.1.1. Rozšírenie vymedzenia pojmu „technický systém budovy“ (článok 2 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Povinnosti vyplývajúce z článku 8 ods. 1 a ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa vzťahujú na technické systémy budov vymedzené v článku 2 ods. 3 Podľa tohto vymedzenia pojem „technický systém budovy“ znamená „technické zariadenia budovy alebo jednotky budovy na vykurovanie priestoru, chladenie priestoru, vetranie, prípravu teplej vody, vstavané osvetlenie, automatizáciu a riadenie budovy, výrobu elektrickej energie na mieste, alebo ich kombináciu vrátane tých systémov, ktoré využívajú energiu z obnoviteľných zdrojov“.

„Technický systém budovy“ už bol vymedzený v smernici o energetickej hospodárnosti budov pred poslednou zmenou. Smernicou o energetickej hospodárnosti budov sa toto vymedzenie aktualizuje: použitím iného znenia pri niektorých systémoch s cieľom vyjasniť ich rozsah; a rozšírením o ďalšie systémy („technické zariadenia na automatizáciu a riadenie budovy“ a „technické zariadenia na výrobu elektrickej energie na mieste“).

V tejto tabuľke sa sumarizujú zmeny vymedzenia na základe smernice o energetickej hospodárnosti budov:

Tabuľka 1

Zmeny vymedzenia pojmu „technický systém budovy“ podľa smernice o energetickej hospodárnosti budov

Pred zmenou So zmenou Druh zmeny vykurovanie vykurovanie priestoru objasnenie rozsahu pôsobnosti chladenie chladenie priestoru objasnenie rozsahu pôsobnosti vetranie vetranie žiadna zmena príprava teplej vody príprava teplej vody objasnenie rozsahu pôsobnosti osvetlenie vstavané osvetlenie objasnenie rozsahu pôsobnosti (1) nevzťahuje sa automatizácia a riadenie budov nový technický systém budov nevzťahuje sa výroba elektrickej energie na mieste nový technický systém budov

Koncepcia „výroby elektrickej energie na mieste“ podľa smernice o energetickej hospodárnosti budov by sa mala vykladať so zreteľom na článok 15 smernice o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrinou (smernica o elektrine (2)), ktorou sa upravuje postavenie, práva a povinnosti odberateľov elektrickej energie, ktorí aj vlastnia výrobné jednotky, a so zreteľom na pojem „aktívni odberatelia“ v zmysle danej smernice.

2.3.1.2. Nové technické systémy budov v smernici o energetickej hospodárnosti budov (článok 2 ods. 3 a ods. 3a smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Do vymedzenia pojmu technických systémov budov boli pridané technické zariadenia na automatizáciu a riadenie budov a technické zariadenia na výrobu elektrickej energie na mieste.

a) „Systém automatizácie a riadenia budovy“ je vymedzený v článku 2 ods. 3a smernice o energetickej hospodárnosti budov: „systém automatizácie a riadenia budovy“ znamená systém, ktorý zahŕňa všetky produkty, softvér a inžinierske služby, ktorými sa môže podporovať energeticky efektívna, hospodárna a bezpečná prevádzka technických systémov budovy prostredníctvom automatického riadenia a uľahčením manuálneho ovládania týchto technických systémov budovy;“

b) „výroba elektrickej energie na mieste“ znamená systémy, ktoré sú navrhnuté na výrobu elektrickej energie a ktoré sú nainštalované v budove alebo vo vymedzenom priestore, kde sa nachádza budova, a ktoré sú do určitej miery spojené s budovou a jej elektrickou inštaláciou (3). Medzi tieto systémy patria najmä fotovoltické panely (napr. fotovoltické panely namontované na streche), zariadení kombinovanej mikrovýroby tepla a elektriny a malé veterné turbíny.

2.3.1.3. Užitočné definície: „vykurovací systém“ a „klimatizačný systém“ (článok 2 ods. 15a a ods. 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Okrem vymedzenia technického systému budovy sa v článku 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov uvádza vymedzenie vykurovacieho systému a klimatizačného systému (4):

a) „„Vykurovací systém“ znamená kombináciu prvkov potrebných na zabezpečenie spôsobu úpravy vnútorného vzduchu, v rámci ktorej sa teplota zvyšuje (5).“

b) „Klimatizačný systém“ znamená kombináciu prvkov potrebných na zabezpečenie spôsobu úpravy vnútorného vzduchu, v rámci ktorej sa teplota reguluje alebo sa môže znížiť“. (6)

2.3.1.4. Kedy sa uplatňujú povinnosti? (článok 8 ods. 1 a ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Ustanovenia týkajúce sa technického systému budovy uvedené v článku 8 ods. 1 a ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa uplatňujú, keď sa technický systém budovy nainštaluje, vymení alebo modernizuje.

Podmienky, ktoré musia byť splnené na uplatnenie týchto povinností, sa týkajú len samotných technických systémov budov a nie posudzovaného typu budovy alebo jednotky budovy. Vymedzením technického systému budovy sa objasňuje, že technický systém budovy je zariadenie v budove alebo jednotke budovy, takže ustanovenia, ktoré sa vzťahujú na technické systémy budov, platia pre dotknuté budovy alebo jednotky budov bez ohľadu na typ alebo vlastnosti budovy.

Ustanovenie o stanovení požiadaviek na systémy je však povinné len pokiaľ ide o technické systémy budov v existujúcich budovách. Členské štáty rozhodujú o tom, či rozšíria povinnosť na technické systémy budov v nových budovách.

2.3.1.5. Význam pojmov (článok 8 ods. 1 a ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

V nových ustanoveniach o zdokumentovaní hospodárnosti systémov (článok 8 ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov) sa používa niekoľko rovnakých pojmov ako v ustanoveniach o stanovovaní požiadaviek na systémy: „celková energetická hospodárnosť“, „inštalácia“/„zabudovanie“, „náhrada“ a „modernizácia“. Význam týchto pojmov zostáva v nových ustanoveniach rovnaký. Tieto pojmy by sa preto mali transponovať na vnútroštátnej úrovni rovnakým spôsobom ako v ustanoveniach o stanovení požiadaviek na systémy.

V ustanoveniach o zdokumentovaní hospodárnosti systému sa takisto používa pojem „menená časť“, ktorou sa označuje konkrétna časť (t. j. komponent) systému, ktorá je ovplyvnená modernizáciou systému. Relevantné to je len v rámci modernizácie systému, nie pri inštalácii alebo výmene systému.

2.3.2. Kontrola vykurovacích a klimatizačných systémov, systémov kombinovaného vykurovania a vetrania a systémov kombinovanej klimatizácie a vetrania (články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

2.3.2.1. Vývoj ustanovení o kontrolách na základe smernice o energetickej hospodárnosti budov (články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Hlavné zmeny požiadaviek na kontroly zavedené smernicou o energetickej hospodárnosti budov v skratke: 1. odlišné prahové hodnoty pre kontroly, 2. zavedenie kontrol vetracích systémov pre systémy kombinovaného vykurovania (klimatizácie) a vetrania, 3. väčší dôraz na bežné prevádzkové podmienky a 4. rozšírená úloha pre systémy automatizácie a riadenia budov a pre elektronické monitorovacie a riadiace systémy.

Článok 14 ods. 3 a článok 15 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov umožňujú členským štátom prijať namiesto kontrol alternatívne opatrenia, ktoré zabezpečia, aby sa používateľom poskytlo poradenstvo. Ustanovenia o alternatívnych opatreniach v smernici o energetickej hospodárnosti budov sú podobné ustanoveniam stanoveným v smernici o energetickej hospodárnosti budov pred poslednou zmenou.

Členské štáty, ktoré sa rozhodnú uplatniť alternatívne opatrenia, však musia zabezpečiť, aby bol ich vplyv rovnaký ako vplyv, aký by mali kontroly vykonané na základe článku 14 ods. 1 a článku 15 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov (zahŕňa to prvky, ako sú nové prahové hodnoty, systémy kombinovaného vykurovania a vetrania, výnimky atď.).

Ustanovenia v článku 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov sú takmer identické s ustanoveniami v článku 14. Jediný rozdiel je, že článok 14 sa uplatňuje na vykurovacie systémy, zatiaľ čo článok 15 sa vzťahuje na klimatizačné systémy. Členské štáty by preto mali odporúčania týkajúce sa kontroly vykurovacích systémov v článku 14 uplatniť na kontrolu klimatizačných systémov v článku 15 (alebo ich alternatívne opatrenia v náležitých prípadoch). Z toho vyplýva, že odkazy na vykurovacie systémy sa vzťahujú aj na klimatizačné systémy a odkazy na zariadenia na výrobu tepla alebo kotly sa vzťahujú aj na zariadenia na výrobu chladu alebo chladiace zariadenia. S cieľom zamedziť nadbytočnostiam sa tieto oddiely zameriavajú najmä na kontrolu vykurovacích systémov na základe článku 14; na klimatizačné systémy na základe článku 15 sa samostatne odkazuje len v prípade potreby.

2.3.2.2. Účinný menovitý výkon (článok 2 ods. 17, články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Vymedzenie pojmu „účinný menovitý výkon“ sa uvádza v článku 2 ods. 17 smernice o energetickej hospodárnosti budov.

V prípade vykurovania a klimatizácie znamená účinný menovitý výkon maximálny výkon (v kW) počas prevádzky podľa špecifikácie výrobcu systému (7):

a) menovitý tepelný výkon vykurovacieho systému;

b) menovitý chladiaci výkon klimatizačného systému.

V náležitých prípadoch sa prahová hodnota pre účinný menovitý výkon uplatňuje individuálne na každý systém (vykurovanie, klimatizácia, kombinované vykurovanie a klimatizácia a vetranie).

Keď sú prítomné kombinované systémy, účinný menovitý výkon by mal vyjadrovať kapacitu kombinácie systémov, ako sa objasňuje v oddieloch 2.3.2.3 a 2.3.2.4

Systém zvyčajne tvoria viaceré jednotky, ktoré fungujú spoločne. V tomto prípade účinný menovitý výkon zodpovedá súčtu účinných menovitých výkonov jednotlivých jednotiek.

2.3.2.3. Vykurovacie systémy a kombinované systémy vykurovania a vetrania (článok 14 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Poslednou zmenou smernice o energetickej hospodárnosti budov sa rozsah kontroly rozširuje aj o vetraciu časť kombinovaných systémov vykurovania a vetrania.

V prípade členských štátov, ktoré už majú zriadené režimy kontrol, by samotný rozsah vykurovacieho systému už mal byť definovaný v rámci transpozície. V súlade s článkom 14 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov musí zahŕňať všetky prístupné časti, ako je zariadenie na výrobu tepla, systém riadenia a obehové čerpadlá.

V smernici o energetickej hospodárnosti budov sa požaduje aj kontrola vetrania v systémoch kombinovaného vykurovania a vetrania. Keďže ide o novú požiadavku, členské štáty by mali definovať typy systémov, ktoré sa teraz budú považovať za systémy kombinovaného vykurovania a vetrania.

Pojem systémy kombinovaného vykurovania a vetrania treba chápať ako celok zahŕňajúci tieto kategórie:

a) typ 1: vetracie systémy pripojené k vykurovaciemu systému. Ide o systémy, v ktorých je vetrací systém zložený z jednej alebo viacerých vzduchotechnických jednotiek, ktoré zabezpečujú prívod upraveného vzduchu do vykurovaného priestoru, a v ktorých sú tieto vzduchotechnické jednotky pripojené k jednému alebo viacerým zariadeniam na výrobu tepla s cieľom používať ich teplo na úpravu vzduchu. Príklad uvedeného typu systému: kotol + vzduchotechnická jednotka + koncové jednotky (fan-coil/ventilátorové konvektory/vykurovacie telesá) alebo kotol + systém s variabilným objemom vzduchu;

b) typ 2: vetracie systémy koordinované s vykurovacím systémom. Ide o systémy, v ktorých jedna alebo viaceré vzduchotechnické jednotky zabezpečujú prívod upraveného vzduchu do vykurovaného priestoru. Vetrací systém je pripojený k nezávislému zdroju tepla (napr. osobitný kotol alebo tepelné čerpadlo) alebo využíva vnútorný zdroj tepla (napr. elektrický odpor). Priestor sa vykuruje väčšinou pomocou systému, ktorý využíva iný zdroj tepla. Aj keď vykurovací a vetrací systém nemajú spoločné zdroje tepla, fungujú integrovane a koordinovane (napr. z hľadiska denného plánu, teploty toku alebo prietoku). Príklad uvedeného typu systému: strešné jednotky (variabilný objem chladiva alebo variabilný tok chladiva) + vzduchotechnické jednotky;

c) typ 3: vetracie systémy nezávislé od vykurovacieho systému. Ide o systémy, v ktorých je vetrací systém úplne nezávislý od vykurovania, pokiaľ ide o zdroj tepla i prevádzku. Príklad uvedeného typu systému: len odsávacie systémy, systémy s prívodom a odsávaním vzduchu (bez predhrevu).

Systémy prvého typu by sa mali považovať za systémy kombinovaného vykurovania a vetrania. To znamená, že sa na ne vzťahujú požiadavky smernice o energetickej hospodárnosti budov [pozri odôvodnenie 35 smernice (EÚ) 2018/844]. Bez ohľadu na podiel tepla spotrebovaného vetracím systémom sa na dodávke tepla v rámci budovy v plnej miere podieľa vykurovací i vetrací systém. Tento typ systému si vyžaduje starostlivú integráciu vetrania a vykurovania, aby sa čo najefektívnejšie zabezpečilo vhodné vnútorné prostredie, najmä v bežných alebo priemerných prevádzkových podmienkach. Vykonané kontroly takýchto systémov predstavujú dobrú príležitosť na identifikáciu spôsobov, ako ušetriť energiu pri znížených nákladoch (najjednoduchšie dosiahnuteľné riešenie).

Systémy druhého typu by sa mali takisto považovať za systémy kombinovaného vykurovania a vetrania. Dôvodom je najmä potreba náležitej integrácie prevádzky vykurovacieho a vetracieho systému. Podobne ako pri systémoch prvého typu predstavuje kontrola dobrú príležitosť na identifikáciu spôsobov, ako ušetriť energiu pri znížených nákladoch na vykonávanie.

Systémy tretieho typu by sa nemali považovať za systémy kombinovaného vykurovania a vetrania. K vykurovaciemu a vetraciemu systému by sa na účely smernice o energetickej hospodárnosti budov malo pristupovať ako k individuálnym a samostatným systémom.

Vo všeobecnosti sa prvý a druhý typ systémov zvyčajne vyskytujú v nebytových budovách (ako sú kancelárie, nákupné centrá atď.) a systémy tretieho typu zas v bytových budovách.

Účinný menovitý výkon systému kombinovaného vykurovania a vetrania by mal byť súčtom účinného menovitého výkonu rôznych zariadení na výrobu tepla nainštalovaných v systéme (8).

Výpočet účinného menovitého výkonu systému závisí od typu systému. V prípade systémov prvého a tretieho typu je určujúcim faktorom výkon zariadenia na výrobu tepla. V prípade systémov druhého typu by výkon zariadenia na výrobu tepla mal byť pripočítaný k výkonu samostatného zariadenia na výrobu tepla v systéme vetrania (napr. elektrické zariadenia na vykurovanie priestoru, slnečné tepelné panely atď.). Na kompenzáciu tepelných strát v upravenom priestore sa totiž používa vykurovacia kapacita obidvoch prvkov.

V smernici o energetickej hospodárnosti budov sa nešpecifikuje, do akej miery sa kontrola vzťahuje na aspekty systému týkajúce sa riadenia a úpravy vzduchu (ako napríklad potrubný systém, zvlhčovače alebo vzduchové filtre). Podľa osvedčeného postupu by ich však nezávislý odborník aj tak zahrnul do kontroly, minimálne v určitej miere, a to na základe prístupnosti systému a dostupných príležitostí na úsporu energie. V praxi sa v prípade systému kombinovaného vykurovania a vetrania môžu rôzne časti systému nachádzať pri sebe alebo v tesnej blízkosti. Keďže inšpektor fyzicky navštívi budovu, dodatočné pracovné zaťaženie a náklady sú minimálne, pričom príležitosti na úsporu energie sú dobré.

2.3.2.4. Systémy kombinovaného vykurovania a klimatizácie a vetrania (články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Systém vetrania je zvyčajne pripojený k vykurovaciemu i klimatizačnému systému.

V členských štátoch, ktoré sa rozhodli realizovať kontroly vykurovacích i klimatizačných systémov, môže byť vetranie predmetom dvojitej kontroly (raz pri kontrole vykurovacieho systému a ešte raz pri kontrole klimatizačného systému). Tomuto scenáru dvojitých kontrol treba zamedziť, aby sa znížilo zaťaženie budovy a používateľov.

Systémy kombinovaného vykurovania a klimatizácie a vetrania by, pokiaľ možno, mal v rámci jednej návštevy kontrolovať odborník kvalifikovaný na kontroly obidvoch typov. Ak to nie je možné, odporúča sa, aby vetrací systém kontroloval odborník kvalifikovaný na vykonávanie kontrol klimatizačných systémov.

V členských štátoch, ktoré sa rozhodli vykonávať kontroly pre jeden typ systému a alternatívne opatrenia pre iný, neexistuje riziko dvojitých kontrol. Kontrolou by sa však malo zabezpečiť, aby sa cyklus vykurovania alebo chladenia vo vetracom systéme navzájom nerušili.

Na určenie toho, či má systém vyšší výkon ako prahová hodnota 70 kW, by sa príslušné účinné menovité výkony vykurovania a chladenia mali posúdiť samostatne. Napríklad systém kombinovaného vykurovania a klimatizácie s menovitým výkonom vykurovania 50 kW a menovitým výkonom chladenia 30 kW by nedosiahol prahovú hodnotu pre kontroly vykurovania a chladenia. Kombinovaný systém s menovitým výkonom vykurovania 80 kW a menovitým výkonom chladenia 30 kW by prekročil prahovú hodnotu pre kontroly vykurovania a nedosiahol prahovú hodnotu pre kontroly klimatizácie.

Dôvod tohto samostatného posudzovania je, že v smernici o energetickej hospodárnosti budov sa k vykurovaciemu a klimatizačnému systému pristupuje samostatne (príslušne článok 14 a článok 15). V smernici o energetickej hospodárnosti budov nie sú žiadne ustanovenia, kde sa uvedené systémy posudzujú spoločne. Aj keď v praxi môžu existovať takéto kombinované systémy, podľa článku 14 a článku 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa k nim aj tak musí pristupovať samostatne podľa príslušných požiadaviek na kontroly, povinností týkajúcich sa podávania správ, frekvencie, certifikácie inšpektorov atď.

2.3.2.5. Tepelné čerpadlá a strešné jednotky (článok 2 ods. 18, články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

V článku 2 ods. 18 smernice o energetickej hospodárnosti budov je tepelné čerpadlo vymedzené ako „prístroj alebo zariadenie, ktoré prenáša teplo z prírodného okolitého prostredia, ako napríklad vzduchu, vody alebo pôdy, do budov alebo na priemyselné využitie obrátením prirodzeného toku tepla tak, že prúdi od nižšej teploty k vyššej. Reverzibilné tepelné čerpadlá môžu prenášať teplo z budov do prírodného okolitého prostredia.“ Tepelné čerpadlá preto vedia fungovať ako generátory vykurovacích i klimatizačných systémov, hoci v niektorých prípadoch poskytujú len jednu alebo druhú funkciu. Na základe tejto schopnosti poskytovať vykurovanie i chladenie by sa na tepelné čerpadlá mohol vzťahovať článok 14 aj článok 15

Keď sa tepelné čerpadlo používa ako zariadenie na výrobu tepla v systéme, ktorý zabezpečuje len vykurovanie, na systém by sa mal vzťahovať článok 14 Napríklad ide o situáciu, keď tepelné čerpadlo vyrába teplo na vykurovanie a prípravu teplej vody.

Keď sa tepelné čerpadlo používa ako zariadenie na výrobu tepla alebo chladu v systéme, ktorý zabezpečuje vykurovanie i klimatizáciu, na systém by sa mal vzťahovať článok 15

Strešné jednotky sú osobitnou kategóriou tepelných čerpadiel a bežne sa používajú v pomerne veľkých nebytových budovách. Fungujú ako tepelné čerpadlá a majú prídavnú schopnosť poskytovať teplo a chladenie súčasne. Vždy by sa mali považovať za systémy, na ktoré sa vzťahuje článok 15

2.3.2.6. Hospodárnosť v bežných alebo priemerných prevádzkových podmienkach (odôvodnenie 36, článok 14 ods. 1 a článok 15 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Pred zmenou sa v odôvodnení 26 smernice o energetickej hospodárnosti budov uvádzalo, že „Pravidelná údržba a kontrola vykurovacích a klimatizačných systémov kvalifikovanými pracovníkmi prispieva k zachovaniu ich správneho nastavenia v súlade so špecifikáciou výrobku, a týmto spôsobom zabezpečuje optimálnu hospodárnosť z hľadiska životného prostredia, bezpečnosti a energie“ a v článku 14 ods. 1 sa uvádzalo, že kontroly musia zahŕňať posúdenie výkonu kotla v porovnaní s požiadavkami budovy.

V smernici o energetickej hospodárnosti budov sa po zmene odkazuje nielen na kotol, ale aj na systém ako celok a najmä na zariadenie na výrobu tepla. Preto sa väčší dôraz kladie na normálne prevádzkové podmienky. V odôvodnení 36 smernice (EÚ) 2018/844 sa uvádza, že kontroly by sa mali zameriavať na reálne podmienky použitia, pričom prevádzkové podmienky si môžu vyžadovať len časť nominálneho výkonu. Dôvodom je, že len malá časť spotreby energie vo vykurovacom systéme sa spotrebuje v podmienkach, ktoré sa približujú projektu. Najväčšia časť energie sa spotrebuje skôr vtedy, keď systém beží v podmienkach čiastočného zaťaženia (t. j. keď systém nevyužíva plnú kapacitu). Cieľom by preto malo byť zabezpečiť, aby systém dokázal fungovať efektívne a účinne v akýchkoľvek podmienkach.

Podľa článku 14 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov kontrola vykurovacích systémov zahŕňa v náležitých prípadoch posúdenie schopnosti systému optimalizovať svoju hospodárnosť za bežných alebo priemerných prevádzkových podmienok. Členské štáty musia aktualizovať svoje právne predpisy s cieľom zabezpečiť, aby bolo toto posúdenie hospodárnosti v náležitých prípadoch zahrnuté v rozsahu kontrol.

Prevádzka vykurovacieho systému závisí od mnohých faktorov, ako sú: vonkajšie podmienky, charakteristiky budovy, využitie budovy a charakteristiky systému. Definovanie bežných alebo priemerných prevádzkových podmienok pre všetky možné kombinácie je zložité, resp. nepraktické.

Systémy zriedka využívajú celú kapacitu, namiesto toho fungujú v podmienkach čiastočného zaťaženia. Možno poskytnúť niekoľko návrhov usmernení o bežných alebo priemerných prevádzkových podmienkach na základe percentuálnej miery výkonu systému počas určitého obdobia. Napríklad možno všeobecne povedať, že bežné alebo priemerné prevádzkové podmienky sú také, keď systém počas určitého časového obdobia (napr. jeden deň) využíva 20 % až 40 % svojho projektovaného výkonu. Z toho však nevyplýva ucelený obraz. Dokonca aj v priebehu bežného alebo priemerného dňa sa môžu najhospodárnejšie nastavenia systému značne líšiť. Neodporúča sa preto vo vnútroštátnych právnych predpisoch definovať bežné alebo priemerné prevádzkové podmienky ako funkciu zaťaženia systému.

Tiež je možné uviesť určité všeobecné usmernenia na určenie bežných alebo priemerných prevádzkových podmienok na základe vonkajšej teploty a špecifikovať, ako sa líšia od projektovaných podmienok. Napríklad, ak boli projektované podmienky stanovené na úrovni –10 °C, bežné alebo priemerné prevádzkové podmienky možno definovať ako funkciu menej náročnej vonkajšej teploty (napr. od 5 °C do 10 °C) alebo na základe rozdielu teplôt medzi interiérom a exteriérom (napr. rozdiel teplôt 60 % medzi interiérom a exteriérom v projektovaných podmienkach). Ten istý systém sa však môže správať úplne ináč v závislosti od budovy, v ktorej je nainštalovaný, od spôsobu používania a od počasia v danom momente. Preto sa neodporúča vo vnútroštátnych právnych predpisoch definovať bežné alebo priemerné prevádzkové podmienky ako funkciu vonkajších podmienok (napr. štandardný deň). To isté možno uviesť pre charakteristiky budovy alebo využívanie budovy (napr. obsadenosť 80 %).

Technické podrobnosti o tom, ako vykonať posúdenie, možno uviesť v rámci odbornej prípravy inšpektorov alebo v dokumentácii pre inšpektorov.

Technické orgány a združenia dobre rozumejú potrebe zohľadniť prevádzku systémov v bežných alebo priemerných podmienkach. Existujú viaceré zverejnené príručky a usmernenia zamerané na hospodárnosť systémov v čiastočnom zaťažení (na rozdiel od plného alebo projektovaného zaťaženia). Členským štátom sa odporúča, aby dodržiavali uvedené usmernenia alebo ich používali pri vypracúvaní svojich materiálov pre odbornú prípravu (9).

2.3.2.7. Funkcia elektronického monitorovania a účinné kontrolné funkcie v bytových budovách (článok 14 ods. 5 a článok 15 ods. 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Inštalácia elektronického monitorovania a účinných kontrolných funkcií v bytových budovách môže viesť k značným úsporám energie, zlepšeniu riadenia vnútorného prostredia a môže byť prospešná pre vlastníkov a používateľov budov. Ide osobitne o prípad veľkých budov, v ktorých je prístup k regulácii systému a informáciám o systéme pre väčšinu používateľov obmedzený.

Článok 14 ods. 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov o elektronickom monitorovaní a účinných kontrolných funkciách zahŕňa len bytové budovy. Podľa tohto článku členské štáty rozhodujú o tom, či stanovia požiadavky na zabezpečenie toho, aby boli bytové budovy vybavené týmito funkciami, a začlenia ich do svojich vnútroštátnych transpozičných opatrení.

Článok 14 ods. 5 písm. a) smernice o energetickej hospodárnosti budov sa týka zabezpečenia priebežného elektronického monitorovania. Systémy vybavené uvedenou funkciou merajú vlastnú spotrebu energie a používajú tieto údaje na výpočet hospodárnosti systému, o ktorej by mal byť informovaný vlastník alebo správca systému. Keď hospodárnosť systému výrazne klesne alebo keď je potrebný servis, systém to oznámi vlastníkovi alebo správcovi systému. Systém by mal fungovať priebežne a nie periodicky (napríklad každé 3 mesiace).

Článok 14 ods. 5 písm. b) smernice o energetickej hospodárnosti budov sa týka zabezpečenia účinných kontrolných funkcií na zaistenie optimálnej výroby, distribúcie, uskladňovania a spotreby energie. Pri týchto kontrolných funkciách by sa mal zohľadniť scenár bytových budov s jedným vykurovacím systémom, v ktorých jednotliví používatelia vedia regulovať systém len v rámci svojej jednotky budovy.

Článok 14 ods. 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa týka voliteľného zavedenia obidvoch funkcií v bytových budovách.

Na rozdiel od článku 14 ods. 1 a článku 14 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov, v ktorých sa stanovujú konkrétne prahové hodnoty pre záväzné povinnosti, ktoré sa majú zohľadniť vo vnútroštátnych transpozičných opatreniach, článok 14 ods. 5 je voliteľný („môžu“), takže neobsahuje údaje o prahových hodnotách pre účinný menovitý výkon a nepriamo zahŕňa všetky bytové budovy bez ohľadu na ich veľkosť. Členským štátom sa odporúča, aby pri stanovovaní požiadaviek zohľadnili odlišnosti systémov a typov budov.

2.3.2.8. Výnimky z kontrol (článok 14 ods. 2, 4 a 5, článok 15 ods. 2, 4 a 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

V smernici bolo pred zmenou uvedené, že členské štáty môžu znížiť interval kontrol alebo ich prípadne zjednodušiť, ak je prítomný systém elektronického monitorovania a riadenia.

Zmenou smernice o energetickej hospodárnosti budov sa zavádzajú výnimky v prípadoch, keď:

a) sa na technický systém budovy vzťahuje zmluva o energetickej efektívnosti (alebo podobné) alebo ak tento systém prevádzkuje verejnoprospešný podnik alebo prevádzkovateľ siete (výnimka stanovená v článku 14 ods. 2); alebo

b) vykurovací systém má osobitné riadiace a monitorovacie prvky definované v článku 14 ods. 4 a 5 (výnimka stanovená v článku 14 ods. 6).

a) Technické systémy budov, na ktoré sa vzťahujú zmluvy o energetickej efektívnosti (alebo podobné) (článok 14 ods. 2 a článok 15 ods. 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

V článku 14 ods. 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa od kontrol oslobodzujú technické systémy budov, na ktoré sa výslovne vzťahuje dohodnuté kritérium energetickej hospodárnosti alebo zmluvná dohoda s dohodnutou úrovňou zvýšenia energetickej efektívnosti. Zmluva o energetickej efektívnosti definovaná v článku 2 ods. 27 smernice o energetickej efektívnosti spĺňa tieto požiadavky.

Budovy prevádzkované verejnoprospešným podnikom alebo prevádzkovateľom siete, ktoré sú predmetom monitorovania hospodárnosti systému, sú takisto oslobodené.

Výnimky stanovené v článku 14 ods. 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov platia len vtedy, keď celkový vplyv prístupu zodpovedá vplyvu vyplývajúcemu z uplatňovania kontrol podľa článku 14 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov.

V smernici o energetickej hospodárnosti budov sa neuvádza, ako by sa mala stanoviť táto rovnocennosť vplyvov. Mohlo by sa napríklad určiť, či sa technický systém budovy už pravidelne kontroluje v rámci zmluvy alebo dohody a či sa tieto kontroly svojou povahou podobajú kontrolám podľa článku 14 ods. 1 Ak je technický systém budovy predmetom takýchto kontrol, možno určiť výnimku z požiadaviek stanovených v článku 14 ods. 1

Možno predpokladať, že väčšina zmlúv alebo dohôd o energetickej efektívnosti už zahŕňa určitú úroveň pravidelných kontrol. Celý rozsah týchto kontrol však nemusí byť úplne v súlade s požiadavkami smernice o energetickej hospodárnosti budov. Za normálnych okolností nie je pre členské štáty uskutočniteľné, aby individuálne kontrolovali každú zmluvu o energetickej efektívnosti s cieľom určiť, či je rovnocenná alebo nie. Navyše, keďže tieto zmluvy môžu podpísať dve súkromné spoločnosti, podmienky jednotlivých zmlúv sa môžu značne líšiť. Preto sa členské štáty môžu rozhodnúť zjednodušiť a normalizovať tieto zmluvy.

V článku 2 ods. 27 smernice o energetickej efektívnosti je zmluva o energetickej efektívnosti vymedzená ako „dohoda na zmluvnom základe uzatvorená medzi príjemcom a poskytovateľom opatrenia na zlepšenie energetickej efektívnosti, ktorá sa overuje a monitoruje počas celého trvania zmluvného vzťahu, podľa ktorej sa za investície (práca, dodávky alebo služby) do daného opatrenia platí na základe zmluvne dohodnutej úrovne zlepšenia energetickej efektívnosti alebo iného dohodnutého kritéria energetickej efektívnosti, ako sú napríklad finančné úspory“.

Smernicou o energetickej efektívnosti sa okrem iných opatrení zavádzajú aj ustanovenia o energetických službách. V článku 16 smernice o energetickej efektívnosti sa od členských štátov požaduje, aby v prípade potreby vyvinuli certifikačné a/alebo akreditačné systémy.

V článku 18 smernice o energetickej efektívnosti sa od členských štátov požaduje, aby podporili verejný sektor poskytnutím vzorových zmlúv pre zmluvy o energetickej efektívnosti. Na základe článku 18 smernice o energetickej efektívnosti musia tieto vzorové zmluvy obsahovať minimálne položky uvedené v prílohe XIII.

Na účely požiadaviek týkajúcich sa rovnocennosti uvedených v článku 14 ods. 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov možno zmluvy podpísané akreditovanou/certifikovanou spoločnosťou, ktoré sú náležite vyhotovené podľa vzoru stanoveného v prílohe XIII k smernici o energetickej efektívnosti, považovať za zmluvy s vplyvom rovnocenným kontrolám.

Členské štáty preto musia spoločne s verejne prístupnými vzorovými zmluvami sprístupniť zoznam akreditovaných alebo certifikovaných spoločností.

Na účely vedenia záznamov by mal byť status systému oslobodeného od kontrol z dôvodu zmluvy o energetickej efektívnosti zaznamenaný v databáze kontrol. Tento záznam by mal zahŕňať údaj o trvaní zmluvy, takže o období, počas ktorého sa uplatňuje oslobodenie.

V členských štátoch, v ktorých nie sú vzorové zmluvy a zoznam akreditovaných alebo certifikovaných spoločností verejne prístupné, budú musieť orgány individuálne skontrolovať zmluvy s cieľom overiť, či sú rovnocenné alebo nie. Zmluvné strany to môžu uľahčiť tak, že k svojej zmluve pridajú prílohu, v ktorej budú jasne a jednoznačne uvedené minimálne nasledujúce body uvedené v prílohe XIII k smernici o energetickej efektívnosti:

a) garantované úspory, ktoré sa majú dosiahnuť realizáciou opatrení v zmluve;

b) trvanie a dôležité medzníky zmluvy, podmienky a výpovedná lehota;

c) referenčný dátum alebo dátumy stanovené na dosiahnutie úspor;

d) povinnosť v plnej miere realizovať opatrenia v zmluve a dokumentácia všetkých zmien uskutočnených počas projektu;

e) jasné a transparentné ustanovenia o meraní a overovaní dosiahnutých garantovaných úspor, o kontrolách kvality a zárukách (pokiaľ možno s odkazom na vnútroštátne normy alebo normy EÚ).

Členské štáty môžu považovať za užitočné odkázať na existujúce normy (10), usmernenia (11) a vzory zmlúv (12).

b) Systémy automatizácie a riadenia budov, funkcia priebežného elektronického monitorovania a účinné kontrolné funkcie (článok 14 ods. 4 a 5, článok 15 ods. 4 a 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

V článku 14 ods. 6 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa od kontrol stanovených v článku 14 ods. 1 oslobodzujú budovy, ktoré spĺňajú požiadavky článku 14 ods. 4 a 5.

Na základe článku 14 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov musia byť v nebytových budovách s vykurovacím systémom alebo systémom kombinovaného vykurovania a vetrania s účinným menovitým výkonom väčším ako 290 kW do roku 2025 nainštalované systémy automatizácie a riadenia budov, ak to je technicky a ekonomicky realizovateľné (13).

Nebytových budov so systémami, ktorých účinný menovitý výkon je medzi 70 kW a 290 kW, sa netýka požiadavka inštalácie systémov automatizácie a riadenia budov, aj keď členské štáty sa môžu rozhodnúť znížiť prahovú hodnotu a požadovať, aby aj vykurovacie systémy s menšími systémami mali nainštalované systémy automatizácie a riadenia budov. Budovy, ktorých sa týka táto nová požiadavka a ktoré majú nainštalované systémy automatizácie a riadenia budov, by mali byť takisto oslobodené od kontrol.

Individuálni vlastníci budov sa môžu rozhodnúť nainštalovať systémy automatizácie a riadenia budov, ktoré budú v súlade so základnými požiadavkami stanovenými v článku 14 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov. Členské štáty sa v takýchto prípadoch môžu rozhodnúť uplatniť výnimku na uvedené budovy, aj keď ich systémy nedosahujú prahovú hodnotu 290 kW. Ak sa členské štáty rozhodnú tak urobiť, mali by to začleniť do svojich transpozičných opatrení pre smernicu o energetickej hospodárnosti budov.

Podľa článku 14 ods. 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov môžu členské štáty zabezpečiť, aby boli bytové budovy vybavené funkciou priebežného elektronického monitorovania a účinnými kontrolnými funkciami. V scenári podobnom systémom automatizácie a riadenia budov môžu byť niektoré z týchto prvkov v určitej forme už prítomné na trhu. Nemusia však úplne spĺňať požiadavky stanovené v článku 14 ods. 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov. Preto by sa vo vymedzení týchto systémov a v spôsobe ich začlenenia do vnútroštátnych právnych predpisov mali jasne zohľadniť rozdiely.

Ako sa uvádza v odôvodnení 39 smernice (EÚ) 2018/844, členské štáty sa môžu rozhodnúť naďalej používať už zriadené režimy kontrol. V každom prípade by sa však mali zvážiť výnimky uplatniteľné na základe článku 14 ods. 2 a 6.

2.3.2.9. Alternatívne opatrenia

V článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa uvádzajú ustanovenia a povinnosti pre členské štáty, ktoré sa môžu rozhodnúť prijať alternatívne opatrenia týkajúce sa vykurovacích systémov alebo systémov kombinovaného vykurovania a chladenia. Členské štáty musia v takýchto prípadoch zabezpečiť, aby mali opatrenia celkový vplyv rovnocenný s vplyvom, ktorý by sa dosiahol v prípade zriadenia systému kontrol, ako sa uvádza v článku 14 ods. 1 Preto sa musí vypočítať základný scenár pre výsledky dosiahnuté na základe opatrení stanovených v článku 14 ods. 1 s cieľom zistiť, či budú mať alternatívne opatrenia rovnaký vplyv.

Existujú štyri scenáre, ktoré zohľadňujú rôzne situácie, s ktorými sa členské štáty môžu stretnúť pri uplatňovaní alternatívnych opatrení.

a) Scenár 1: Členské štáty už uplatňovali alternatívne opatrenia pred zmenou a rozhodli sa naďalej uplatňovať tieto opatrenia

Zmenou smernice o energetickej hospodárnosti budov sa výrazne nemenia ustanovenia o alternatívnych opatreniach ku kontrolám. Sú však ovplyvnené zmenami ustanovení v iných odsekoch článku 14. Tieto ustanovenia majú odlišné účinky na článok 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov, ako sa opisuje v odsekoch ďalej v texte.

Zavedenie novej prahovej hodnoty (70 kW) v smernici o energetickej hospodárnosti budov znamená, že členské štáty, ktoré sa rozhodnú uplatňovať alternatívne opatrenia, musia tieto opatrenia uplatňovať vo vzťahu k systémom, na ktoré sa vzťahuje nová zvýšená prahová hodnota. Mohlo by to viesť k zníženiu počtu systémov, na ktoré sa vzťahujú alternatívne opatrenia, prípadne aj k zníženiu dosiahnutých úspor energie.

Nová požiadavka na kontrolu vetracej časti systémov kombinovaného vykurovania a vetrania by zas mala zvýšiť vplyv z hľadiska úspor energie na jednu kontrolu. Členské štáty by to mali zvážiť, aj keď vytvárajú základný scenár, ktorý by mali dosiahnuť pomocou alternatívnych opatrení.

Ustanovenia o výnimkách stanovených v článku 14 ods. 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov (oslobodenie systémov, na ktoré sa vzťahujú kritériá energetickej hospodárnosti) a v článku 14 ods. 6 (oslobodenia systémov so systémami automatizácie a riadenia budov) by mohli takisto viesť k zníženiu počtu kontrol.

Členské štáty môžu na základe článku 14 ods. 5 smernice o energetickej hospodárnosti budov stanoviť požiadavky týkajúce sa funkcie elektronického monitorovania a vylepšených kontrolných funkcií v bytových budovách. Budovy, na ktoré sa vzťahujú systémy s takýmito funkciami, sú na základe článku 14 ods. 6 smernice o energetickej hospodárnosti budov oslobodené od kontrol. Členské štáty, ktoré uplatňujú alternatívne opatrenia, by museli oslobodiť uvedenú skupinu budov, ak sa rozhodnú uplatňovať tieto požiadavky.

Rozsah opatrení, ktoré členské štáty môžu prijať na uplatnenie článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov, sa zmenou smernice nezmenil.

So zreteľom na uvedené musia členské štáty, ktoré sa rozhodnú naďalej uplatňovať alternatívne opatrenia na základe smernice o energetickej hospodárnosti budov, zabezpečiť, aby mali tieto opatrenia celkový vplyv rovnocenný s vplyvom, ktorý by sa dosiahol v prípade zriadenia systému kontrol, ako sa uvádza v článku 14 ods. 1 Vyžaduje si to, aby bola východisková hodnota toho, čo sa má dosiahnuť v rámci režimu kontrol zriadeného podľa článku 14 ods. 1, prepočítaná so zreteľom na článok 14 ods. 1 a aj so zreteľom na uvedené zmeny a požiadavky v smernici o energetickej hospodárnosti budov. Tento prepočet umožní dotknutým členským štátom zistiť, či majú zriadené alternatívne opatrenia rovnaký vplyv, aký by mali kontroly, a v prípade nedostatkov náležite upraviť opatrenia na zabezpečenie rovnocenného vplyvu.

Členské štáty by mali výsledky tohto procesu začleniť do správy o zdokumentovaní rovnocennosti, ktorú musia podľa článku 14 ods. 3 predložiť Komisii pred uplatnením alternatívnych opatrení.

b) Scenár 2: Členské štáty, ktoré už uplatňovali alternatívne opatrenia, sa po transpozícii rozhodli zmeniť povahu svojich alternatívnych opatrení

Tento scenár odráža situáciu, keď sa členský štát po počiatočnej transpozícii článku 14 ods. 3 do vnútroštátnych právnych predpisov rozhodne zmeniť rozsah a/alebo povahu rovnocenných alternatívnych opatrení, ktoré zriadil. Napríklad: Členský štát, ktorý uplatňuje opatrenia A, B a C, sa rozhodne zmeniť ich a začne uplatňovať opatrenia C, E a D.

Ako sa vysvetľuje v scenári 1 skôr v texte, v článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa uvádza, že členský štát musí Komisii oznámiť svoj úmysel prijať alternatívne opatrenia pred uplatnením alternatívnych opatrení. Členský štát musí na tento účel podľa článku 14 ods. 3 predložiť Komisii doplnkovú správu, z ktorej vyplýva, že vplyv zmenených alternatívnych opatrení je rovnocenný s vplyvom systémov kontrol uvedených v článku 14 ods. 1 Komisia potom posúdi túto doplnkovú správu s cieľom zabezpečiť, aby dotknutý členský štát naďalej dosahoval rovnocennú úroveň úspor.

c) Scenár 3: Zmeny fondu budov ovplyvňujú rozsah článku 14 ods. 1, takže majú vplyv na rozsah alternatívnych opatrení

Keďže fond budov sa mení a vyvíja, náležite sa mení aj rozsah systému kontrol stanovených v článku 14 ods. 1 Napríklad s pribúdajúcim počtom budov s takmer nulovou spotrebou energie je pravdepodobné, že podiel budov so systémami s výkonom nad 70 kW klesne. Budovy s nainštalovanými systémami automatizácie a riadenia budov (pozri kapitolu 2.8) budú navyše oslobodené od kontrol. V priebehu času môžu mať tieto dva prvky značný vplyv na rozsah systémov kontrol, čiže aj na prípadné rovnocenné alternatívne opatrenia, ktoré už členský štát zaviedol.

Členské štáty môžu tieto zmeny identifikovať napríklad prostredníctvom samostatnej štúdie alebo priebežného hodnotenia systému alternatívnych opatrení. Tieto zmeny si môžu všimnúť aj v rámci integrovanej národnej energetickej a klimatickej správy o pokroku, ktorá sa podľa článku 17 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1999 (14) [ďalej len „nariadenie (EÚ) 2018/1999“] musí predkladať každé dva roky.

Ak v dôsledku zmien vnútroštátneho fondu budov rozsah alebo intenzita alternatívnych opatrení už nie sú rovnocenné s rozsahom alebo intenzitou systému kontrol, dotknutý členský štát by mal upraviť alternatívne opatrenia. Členské štáty to môžu vykonať zmenou existujúcich opatrení alebo zavedením nových opatrení.

V článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa uvádza, že členský štát musí Komisii oznámiť svoj úmysel prijať alternatívne opatrenia pred ich uplatnením. Na základe zmien fondu budov môže byť potrebné, aby členský štát zmenil svoje rovnocenné opatrenia; v takýchto prípadoch musí dotknutý členský štát podľa článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov oznámiť Komisii všetky zmeny pred uplatnením zmenených alternatívnych opatrení.

Podľa článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov musia členské štáty informovať Komisiu predložením správy, ktorá preukazuje, že vplyv zmenených alternatívnych opatrení je rovnocenný s vplyvom systémov kontrol uvedených v článku 14 ods. 1 Komisia potom posúdi túto doplnkovú správu s cieľom zabezpečiť, aby dotknutý členský štát naďalej dosahoval rovnocennú úroveň úspor.

d) Scenár 4: Členské štáty sa rozhodnú prvýkrát prijať alternatívne opatrenia

Tento scenár sa týka situácie, keď sa členský štát, ktorý doteraz využíval systém kontrol, rozhodne prvýkrát prejsť na alternatívne opatrenia.

V článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa uvádza, že členský štát musí Komisii oznámiť svoj úmysel využiť túto možnosť pred uplatnením alternatívnych opatrení. Členské štáty musia na tento účel podľa článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov predložiť Komisii správu, ktorá preukazuje, že vplyv alternatívnych opatrení je rovnocenný s vplyvom systémov kontrol uvedených v článku 14 ods. 1 Komisia potom posúdi uvedenú správu s cieľom zabezpečiť, aby dotknutý členský štát naozaj dosahoval rovnocennú úroveň úspor.

e) Predkladanie správ

Podľa článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov musí členský štát predložiť Komisii správu o rovnocennosti pred uplatnením alternatívnych opatrení. Komisia vyhodnotí správu a vykoná náležité kroky voči členskému štátu.

Na základe článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov musia členské štáty takisto správu o rovnocennosti aj v rámci svojich integrovaných národných energetických a klimatických plánov. Na základe článku 17 nariadenia (EÚ) 2018/1999 má každý členský štát predložiť tento plán v ďalšom náležitom kroku cyklu podávania správ (15). Keď načasovanie cyklu podávania správ zodpovedá načasovaniu zavedenia nových alebo zmenených alternatívnych opatrení, členský štát môže správu o rovnocennosti predložiť jednoducho ako prílohu k národnému energetickému a klimatickému plánu.

Keď načasovanie nezodpovedá opísanému spôsobu, musí členský štát v každom prípade podľa článku 14 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov predložiť Komisii správu pred prijatím opatrení. Členské štáty môžu svoju správu predložiť priamo GR ENER, aj keď ju podľa článku 17 nariadenia (EÚ) 2018/1999 musia predložiť aj počas ďalšieho cyklu národných energetických a klimatických plánov.

2.3.3. Požiadavky týkajúce sa inštalácie samoregulačných zariadení a systémov automatizácie a riadenia budov (článok 8 ods. 1, článok 14 ods. 4 a článok 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

2.3.3.1. Systémy automatizácie a riadenia budov (článok 2 ods. 3a), článok 14 ods. 4 a článok 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Systémy automatizácie a riadenia budov (BACS) sú všeobecne známym a používaným pojmom, ktorého význam sa môže značne líšiť. Pred zameraním sa na požiadavky týkajúce sa systémov automatizácie a riadenia budov je dôležité vyzdvihnúť, čoho sa tento pojem týka v rámci konkrétneho rozsahu pôsobnosti článkov 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov.

Systém automatizácie a riadenia budov je v prvom rade systém, ktorý spĺňa vymedzenie uvedené v článku 2 ods. 3a smernice o energetickej hospodárnosti budov (16):

„3a) „systém automatizácie a riadenia budovy“ znamená systém, ktorý zahŕňa všetky produkty, softvér a inžinierske služby, ktorými sa môže podporovať energeticky efektívna, hospodárna a bezpečná prevádzka technických systémov budovy prostredníctvom automatického riadenia a uľahčením manuálneho ovládania týchto technických systémov budovy“.

Systémy automatizácie a riadenia budov v rámci rozsahu pôsobnosti článkov 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov musia mať navyše všetky schopnosti uvedené v článku 14 ods. 4 a článku 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov:

a) „priebežne monitorovať, zaznamenávať, analyzovať a umožňovať úpravu spotreby energie;

b) referenčne porovnávať energetickú efektívnosť budovy, detegovať straty v efektívnosti technických systémov budovy a informovať osobu zodpovednú za zariadenia alebo technickú správu budovy o príležitostiach na zvýšenie energetickej efektívnosti a

c) umožňovať komunikáciu s prepojenými technickými systémami budovy a inými spotrebičmi v budove, ako aj interoperabilitu s technickými systémami budovy, ktoré zahŕňajú rôzne typy výrobcom chránených technológií a zariadení alebo sú od rôznych výrobcov“.

Systémy automatizácie a riadenia budov nainštalované v nebytových budovách, na ktoré sa vzťahujú povinnosti stanovené v článku 14 ods. 4 a v článku 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov, musia obidva spĺňať vymedzenie článku 2 ods. 3a danej smernice a zahŕňať schopnosti uvedené skôr v texte. Tieto schopnosti by mali byť zabezpečené minimálne pre technické systémy budov, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti článkov 14 a 15 smernice o energetickej efektívnosti budov: vykurovacie systémy, klimatizačné systémy, systémy kombinovaného vykurovania a vetrania, systémy kombinovanej klimatizácie a vetrania.

Hoci systémy automatizácie a riadenia sú bežné pre niektoré kategórie budov (napr. nebytové), väčšina budov nemá takéto moderné funkcie a budovy, ktoré musia splniť uvedené povinnosti, treba preto modernizovať, čo môže byť finančne dosť náročné.

Preto je osobitne dôležité, aby zainteresované strany (napr. správcovia budov, ktoré musia spĺňa povinnosti) vedeli o tom, že rozsah požiadaviek presahuje to, čo tieto systémy zvyčajne zahŕňajú.

2.3.3.2. Samoregulačné zariadenia (článok 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

V smernici o energetickej hospodárnosti budov sa „samoregulačné zariadenie“ spomína bez osobitného vymedzenia. V článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa však objasňuje, že toto zariadenie musí umožňovať individuálnu reguláciu teploty v každej miestnosti (alebo v odôvodnených prípadoch v určenej časti) jednotky budovy. Zariadenia nainštalované na základe vykonávania týchto ustanovení by preto:

a) mali umožniť automatickú úpravu výkonu vykurovania podľa vnútornej teploty (a voliteľne podľa ďalších parametrov (17));

b) mali umožniť reguláciu výkonu vykurovania v každej miestnosti (alebo časti jednotky budovy) v súlade s nastaveniami vykurovania danej miestnosti (alebo časti jednotky budovy).

To predovšetkým znamená, že:

a) žiadne riešenie založené na ručnej regulácii výkonu vykurovania nespĺňa požiadavky, aj keď možno úpravu vykonávať na úrovni miestnosti (alebo časti jednotky budovy);

b) žiadne riešenie, ktoré umožňuje automatickú reguláciu teploty, ale nie na úrovni miestnosti (alebo časti jednotky budovy), napr. automatická regulácia na úrovni obytnej jednotky, nespĺňa požiadavky.

Je potrebné poznamenať, že bez ohľadu na počet alebo typy nainštalovaných systémov je dôležité to, či systémy umožňujú používateľom upravovať nastavenia teploty a zabezpečujú dodržiavanie týchto nastavení (18).

V tejto tabuľke sa uvádza niekoľko orientačných príkladov zariadení, ktoré spĺňajú požiadavku na rôzne typy systémov (19):

Tabuľka 2

Príklady samoregulačných zariadení

Zariadenie Typ systému Regulačná schopnosť Termostatický ventil vykurovacieho telesa Teplovodný vykurovací systém a vykurovacie telesá Regulácia prietoku teplej vody vo vykurovacích telesách podľa nastavenia teploty Izbový termostat Teplovodný vykurovací systém a povrchové vykurovanie (napr. podlahové vykurovanie) Regulácia prietoku teplej vody v povrchovom vykurovaní prostredníctvom zmiešavacieho ventilu miestnosti Termostat jednotky fan-coil Teplovodný vykurovací/chladiaci systém Regulácia prietoku teplej/studenej vody a vzduchu na základe nastavenia teploty Individuálny termostat Samostatné zariadenia na vykurovanie priestoru alebo klimatizátory Regulácia výkonu vykurovania podľa nastavenia teploty

a) Vykurovanie, klimatizácia alebo oboje?

V článku 8 ods. 1 druhom a treťom pododseku smernice o energetickej hospodárnosti budov sa spomínajú technické systémy budovy v širšom zmysle, t. j. ako vo vymedzení uvedenom v článku 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov. Pokiaľ ide o špecifické ustanovenia o samoregulačných zariadeniach (pododsek 3), v texte sa nešpecifikuje, o aký typ systému ide, spomína sa však regulácia teploty, čo sa vzťahuje na vykurovanie i na systémy na chladenie priestoru.

Preto by požiadavky týkajúce sa samoregulačných zariadení mali spĺňať nielen vykurovacie systémy, ale aj klimatizačné systémy a systémy na chladenie priestoru.

Najmä odkaz na „vykurovanú časť“ v texte by sa nemal chápať tak, že požiadavky sú implicitne obmedzené len na vykurovacie systémy.

Tieto ustanovenia sa však v skutočnosti zameriavajú na vykurovanie, lebo drvivá väčšina klimatizačných/chladiacich systémov je už vybavená monitorovaním a reguláciou na úrovni miestnosti alebo časti budovy.

Navyše pri výmene zariadení na výrobu tepla v existujúcej budove by sa požiadavka na inštaláciu samoregulačných zariadení mala vzťahovať len na vykurovacie systémy (20).

V článku 8 ods. 1 treťom pododseku smernice o energetickej hospodárnosti budov sa pri výmene zariadení na výrobu chladu v existujúcich budovách nevyžaduje inštalácia samoregulačných zariadení. Členské štáty však môžu zvážiť stanovenie takejto dodatočnej požiadavky (21), keďže by to bolo v súlade so všeobecným cieľom týchto ustanovení: zabezpečiť vhodnú regulačnú schopnosť a zamedziť plytvaniu energiou.

V tejto tabuľke sú zhrnuté prípady, ktoré sa môžu vyskytnúť.

Tabuľka 3

Prípady, keď sa uplatňuje požiadavka inštalácie samoregulačných zariadení

Nová alebo existujúca budova Typ zásahu Mala by sa uplatňovať požiadavka inštalácie samoregulačných zariadení? Nová Inštalácia vykurovacieho systému Áno Nová Inštalácia systému na chladenie priestoru Áno Existujúca Výmena zariadení na výrobu tepla Áno, len pre vykurovací systém Existujúca Výmena zariadení na výrobu chladu Rozhoduje členský štát

b) Úroveň miestnosti alebo časti jednotky budovy (zóny)?

Hlavnou požiadavkou je možnosť regulovať teplotu na úrovni miestnosti. Inštalácia samoregulačných zariadení na úrovni zóny však musí byť odôvodnená.

„Miestnosť“ je časť alebo úsek budovy ohraničený stenami, podlahou a stropom.

„Vykurovaná časť“ jednotky budovy je zóna budovy alebo jednotky budovy, ktorá sa nachádza na jednom podlaží a ktorá má homogénne tepelné parametre a zodpovedajúce potreby regulácie teploty (t. j. ekvivalent „tepelnej zóny“, čo je bežný pojem v rámci výpočtu energetickej efektívnosti).

Tu sú dva príklady prípadov (22), keď môže byť na účely uplatňovania požiadaviek odôvodnené zvážiť úroveň zóny namiesto úrovne miestnosti:

a) susedné kancelárie s identickými požiadavkami týkajúcimi sa vnútorného prostredia v kancelárskej budove;

b) susedné miestnosti/priestory, ktoré nie sú od seba fyzicky oddelené (napr. otvorená kuchyňa s obývačkou v byte).

Posúdenie najvhodnejšieho rozsahu regulácie (miestnosť alebo zóna) bude vo všeobecnosti závisieť od návrhu a zamýšľaného použitia konkrétnej budovy alebo jednotky budovy a priestorov v budove. Pri tomto posúdení bude vo všeobecnosti hlavným parametrom to, či môžu mať viaceré miestnosti rovnaké požiadavky na vnútorné prostredie, a teda či ich možno zlúčiť do jednej zóny (z hľadiska regulácie teploty). Takéto prípady by mali byť riadne odôvodnené.

Členské štáty však po zohľadnení určitých národných, regionálnych alebo miestnych špecifík môžu umožniť reguláciu na úrovni zóny pre niektoré kategórie budov alebo jednotiek budov, keď je takéto zlúčenie dostatočne odôvodnené. V takýchto prípadoch by členské štáty mali objasniť cieľové kategórie budov alebo jednotiek budov a zohľadnené národné, regionálne alebo miestne špecifiká. Mali by tiež odôvodniť (23) umožnenie počiatočnej odchýlky od základnej požiadavky na tieto kategórie budov alebo jednotiek budov.

2.3.3.3. Kedy sa uplatňujú povinnosti? (článok 8 ods. 1, článok 14 ods. 4 a článok 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

a) Samoregulačné zariadenia (článok 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

V texte sa vyžaduje, aby nové budovy boli vybavené samoregulačnými zariadeniami. Tá istá požiadavka sa vzťahuje na existujúce budovy pri výmene zariadení na výrobu tepla.

Povinnosti sa vzťahujú na všetky typy budov a všetky typy systémov okrem prípadu, keď ich splnenie je technicky a ekonomicky nerealizovateľné (pozri oddiel b)).

V článku 2 ods. 15b smernice o energetickej hospodárnosti budov je „zariadenie na výrobu tepla“ vymedzené takto:

„„zariadenie na výrobu tepla“ znamená časť vykurovacieho systému, ktorou sa vyrába využiteľné teplo s využitím jedného alebo viacerých týchto procesov: a) spaľovanie palív, napríklad v kotle; b) Joulov jav prebiehajúci vo vykurovacích telesách systému elektrického odporového vykurovania; c) zachytávanie tepla z okolitého vzduchu, odvetrávaného vzduchu alebo vodného alebo podzemného zdroja tepla s využitím tepelného čerpadla“.

Treba poznamenať, že v tomto vymedzení sa nerozlišuje medzi zariadeniami na výrobu tepla, ktoré sa odlišujú od vykurovacích telies (napr. kotol a iné vykurovacie telesá), a zariadeniami, ktoré sú integrované s vykurovacím telesom v samostatnom vykurovacom systéme (napr. elektrické odporové zariadenia na vykurovanie priestoru). Povinnosti (týkajúce sa samoregulácie) by sa preto mali uplatňovať aj v druhom prípade (t. j. pri výmene samostatného vykurovacieho systému v existujúcej budove).

Keď sú budovy vybavené viacerými zariadeniami na výrobu tepla, môže sa stať, že sa vymení len časť zariadení na výrobu tepla. V takejto situácii by sa takisto mala uplatňovať požiadavka na inštaláciu samoregulačných zariadení, ak to je technicky a ekonomicky realizovateľné. Požiadavka sa uplatňuje konkrétne vtedy, keď sa spoja viaceré zariadenia na výrobu tepla, obsluhujú rovnaký priestor a jedno zo zariadení na výrobu tepla sa vymení. Keď je budova vybavená viacerými zariadeniami na výrobu tepla, ktoré sú nezávislé a obsluhujú rôzne priestory, členské štáty môžu umožniť uplatňovanie požiadavky len na priestory obsluhované vymenenými zariadeniami na výrobu tepla.

Keď sú existujúce budovy pripojené k diaľkovému vykurovaniu a nie sú vybavené žiadnymi zariadeniami na výrobu tepla na úrovni budovy, požiadavka na inštaláciu samoregulačných zariadení by sa bežne uplatňovala vtedy, keď sa vymenia diaľkové zariadenia na výrobu tepla. V niektorých prípadoch to môže viesť k ťažkostiam, napr. v súvislosti s vlastníctvom (24) alebo ekonomickou realizovateľnosťou (25). Členské štáty môžu v takýchto prípadoch preskúmať alternatívne možnosti na zabezpečenie toho, aby boli nainštalované samoregulačné zariadenia, napríklad:

a) požadovať, aby boli samoregulačné zariadenia nainštalované pri výmene zariadení na výrobu tepla v budovách;

b) navrhnúť a vykonať plán na postupné zavádzanie samoregulačných zariadení s cieľom úplného pokrytia budov, náklady sa však rozložia na dostatočné časové obdobie.

Inštalácia nového vykurovacieho systému v existujúcej budove alebo jednotke budovy, ktorá už bola vybavená vykurovacím systémom (napr. inštalácia systému centrálneho vykurovania, ktorým sa nahradia individuálne vykurovacie systémy v budove), by mala viesť k vzniku požiadavky na inštaláciu samoregulačných zariadení, keďže z toho vyplýva výmena zariadení na výmenu tepla.

Inštalácia vykurovacieho systému v stavbe, ktorá predtým nebola budovou v zmysle smernice o energetickej hospodárnosti budov, ktorá sa však napríklad na základe obnovy stane budovou v zmysle tejto smernice, by mala takisto viesť k vzniku požiadavky na inštaláciu samoregulačných zariadení.

b) Systémy automatizácie a riadenia budov (článok 14 ods. 4 a článok 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Ustanovenia o inštalácií systémov automatizácie a riadenia budov sa vzťahujú na všetky (t. j. nové a existujúce) nebytové budovy s vykurovacími, klimatizačnými systémami, systémami kombinovaného vykurovania a vetrania, kombinovanej klimatizácie a vetrania s účinným menovitým výkonom väčším ako 290 kW.

Prahová hodnota 290 kW platí podľa článku 14 ods. 4 a článku 15 ods. 4 pre každý systém jednotlivo, t. j. povinnosti platia vo všetkých týchto prípadoch:

a) keď je účinný menovitý výkon vykurovacieho systému väčší ako 290 kW;

b) keď je účinný menovitý výkon systému kombinovaného vykurovania a vetrania väčší ako 290 kW;

c) keď je účinný menovitý výkon klimatizačného systému väčší ako 290 kW;

d) keď je účinný menovitý výkon systému kombinovanej klimatizácie a vetrania väčší ako 290 kW.

Ďalšie objasnenie, ako určiť účinný menovitý výkon sa uvádza v oddiele 2.3.2.2.

2.3.4. Technická, ekonomická a funkčná realizovateľnosť (článok 8 ods. 1, článok 14 ods. 4 a článok 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Pojem „realizovateľnosť“ sa týka:

a) uplatňovania systémových požiadaviek podľa článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov, v ktorom sa uvádza, že požiadavky na systémy sa musia uplatňovať „pokiaľ sú technicky, funkčne a ekonomicky realizovateľné“ (26), a

b) inštalácie samoregulačných zariadení (článok 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov) a systémov automatizácie a riadenia budov (článok 14 ods. 4 a článok 15 ods. 4 smernice o energetickej hospodárnosti budov), pretože súvisiace požiadavky sa uplatňujú len, „ak je to technicky a ekonomicky realizovateľné“.

Poznamenávame, že pre členské štáty nie je technicky, ekonomicky ani funkčne realizovateľné podrobne opísať, ktoré konkrétne prípady spĺňajú požiadavky. Členské štáty by mali zabezpečiť, aby boli tieto prípady jasne identifikované, vypracované a odôvodnené (27).

Výklad technickej, ekonomickej a funkčnej realizovateľnosti by nemal byť ponechaný na výlučné posúdenie zainteresovanými stranami (napr. vlastníkmi alebo osobami, ktoré vykonávajú inštaláciu systému (28)). Podmienky, za ktorých sa hodnotí realizovateľnosť, by mali byť vymedzené na úrovni členského štátu, resp. na regionálnej úrovni, keď sa regionálne podmienky týkajú len časti územia členského štátu. V uvedenom druhom prípade by však regionálne podmienky mali byť vymedzené vo vnútroštátnych transpozičných opatreniach. Vo všetkých prípadoch by tieto podmienky mali byť zdokumentované (napr. v rámci technických usmernení) a mali by sa uplatňovať jednotne na celom vnútroštátnom území alebo v náležitých prípadoch na regionálnom území. Napokon, neuplatňovanie požiadaviek na systémy by sa malo posudzovať pomocou jasných určených postupov a pod dohľadom subjektov verejného sektora.

V týchto postupoch sa môže rozlišovať medzi rôznymi typmi budov, najmä so zreteľom na osobitné typy, ktorých sa týka otázka technickej, ekonomickej alebo funkčnej realizovateľnosti.

Jedným príkladom sú historické budovy alebo budovy evidované v zozname chránených pamiatok, ktoré môžu mať osobitné obmedzenia, a preto sa ťažšie uplatňujú niektoré z požiadaviek. V tejto súvislosti treba poznamenať, že splnením týchto požiadaviek sa v zásade nemení charakter alebo vzhľad historických budov alebo budov evidovaných v zozname chránených pamiatok.

V záujme zamedzenia pochybnostiam sa upozorňuje aj na to, že požiadavky sa vzťahujú aj na všetky kategórie budov, pri ktorých sa smernica členským štátom umožňuje zaviesť výnimky z uplatňovania minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť (článok 4 ods. 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov).

V každom prípade možno pri hodnotení technickej, ekonomickej a/alebo funkčnej realizovateľnosti splnenia požiadaviek zohľadniť špecifiká určitých budov. Vo výnimočných prípadoch, keď z dôkazov vyplýva, že splnenie požiadaviek je v prípade určitej budovy technicky, ekonomicky alebo funkčne nemožné, požiadavky netreba brať na vedomie. Takýto záver možno dosiahnuť len na základe posúdenia konkrétneho prípadu a členské štáty by nemali zavádzať systematické výnimky pre žiadnu kategóriu budov.

V tejto tabuľke sa uvádza, ako možno interpretovať každý typ realizovateľnosti, a uvádzajú sa príklady.

Tabuľka 4

Výklad technickej, ekonomickej a funkčnej realizovateľnosti

Typ realizovateľnosti (29) Význam Príklady Technická realizovateľnosť Technická realizovateľnosť nastáva vtedy, keď technické charakteristiky systému a budovy (alebo jednotky budovy) umožňujú uplatňovanie požiadaviek. Technická nerealizovateľnosť nastáva vtedy, keď ich nemožno uplatňovať z technického hľadiska, t. j. keď technické charakteristiky systému bránia uplatňovaniu požiadaviek. Technická realizovateľnosť je problematická, ak systém neumožňuje inštaláciu prístrojov potrebných na splnenie požiadaviek, napríklad: — v prípade požiadaviek týkajúcich sa rekuperácie tepla pre ventilačné systémy sa prívod a výfuk nenachádzajú v rovnakých oblastiach; — v prípade požiadaviek týkajúcich sa izolácie potrubí časti potrubia nie sú prístupné. Ekonomická realizovateľnosť Ekonomická realizovateľnosť sa týka nákladov na uplatňovanie požiadaviek a toho, či: i) sú tieto náklady primerané vzhľadom na náklady plánovaného zásahu (napr. modernizácia systému); ii) predpokladané prínosy prevažujú nad nákladmi (30), pričom sa zohľadňuje predpokladaná životnosť systému. Ekonomickú realizovateľnosť možno napr. vypočítať na základe: — maximálneho pomeru medzi nákladmi na uplatňovanie požiadaviek a nákladmi plánovaného zásahu (napr. výmena zariadenia na výrobu tepla); — maximálneho obdobia návratnosti, pričom sa zohľadňujú peňažné prínosy uplatňovania požiadaviek. Funkčná realizovateľnosť (31) Uplatňovanie požiadaviek je funkčne nerealizovateľné, ak by viedlo k zmenám, ktoré by zhoršili fungovanie systému alebo používanie budovy (alebo jednotky budovy), pričom sa zohľadňujú osobitné obmedzenia (napr. predpisy), ktoré sa môžu uplatňovať na systém a/alebo budovu. Uplatňovanie požiadaviek na systémy nemusí byť funkčne realizovateľné, napríklad keď: — sú platné predpisy (napr. týkajúce sa bezpečnosti) v rozpore s požiadavkami; — by uplatňovanie požiadaviek viedlo k značnej strate využiteľnosti budovy alebo jednotky budovy (napr. značná strata priestoru budovy).

a) Ďalšie úvahy týkajúce sa technickej a ekonomickej realizovateľnosti inštalácie samoregulačných zariadení

V drvivej väčšine prípadov sa otázka technickej a ekonomickej realizovateľnosti inštalácie samoregulačných zariadení nevzťahuje na nové budovy, lebo potrebu teplotnej samoregulácie na úrovni miestnosti (alebo zóny) možno riešiť vo fáze projektu, čím sa zamedzí vzniku technických prekážok v následných krokoch a zabezpečia sa optimálne súvisiace náklady. Jedným jasným príkladom prípadu, keď nie je technicky realizovateľné nainštalovať samoregulačné zariadenia v miestnosti alebo zóne, je situácia, keď priestor alebo zóna nebude vykurovaná (alebo chladená).

V prípade existujúcich budov môže technická realizovateľnosť predstavovať problém, ak nie je možné nainštalovať samoregulačné zariadenia bez vykonania podstatných zmien systémov a/alebo budovy, čo by nevyhnutne viedlo k neúmerne vysokým nákladom (napríklad pri niektorých typoch podlahového vykurovania v existujúcich budovách).

Ekonomická realizovateľnosť môže byť problematická v existujúcich budovách aj vtedy, keď sú náklady na inštaláciu samoregulačných zariadení neúnosné v porovnaní s nákladmi na výmenu zariadenia na výrobu tepla. Keď sa členské štáty rozhodnú hodnotiť realizovateľnosť na základe nákladov, mali by objasniť, ako sa náklady vypočítajú a porovnávajú. Možno zvážiť tieto dva postupy:

a) Porovnanie počiatočných nákladov na inštaláciu samoregulačných zariadení s nákladmi na výmenu zariadení na výrobu tepla a stanovenie prahovej hodnoty pre maximálny pomer týchto dvoch nákladov. Tento postup je v súlade s odôvodnením 21 smernice (EÚ) 2018/844, ktoré znie takto: „V existujúcich budovách by sa mala zvážiť inštalácia samoregulačných zariadení na individuálnu reguláciu teploty v každej miestnosti, alebo, ak je to odôvodnené, v určenej vykurovanej časti jednotky budovy, kde je to ekonomicky realizovateľné, napríklad kde sú náklady nižšie ako 10 % z celkových nákladov na nahradenie zariadení na výrobu tepla.“

b) Porovnanie počiatočných nákladov na inštaláciu samoregulačných zariadení s predpokladanými úsporami nákladov na energiu vyplývajúcimi z inštalácie a stanovenie prahovej hodnoty pre maximálny pomer týchto dvoch nákladov (napr. 5 rokov).

Hoci sú možné obidva postupy, uprednostňuje sa druhá možnosť, lebo v drvivej väčšine prípadov sa počiatočné náklady vrátia za krátky čas (zvyčajne 2 až 3 roky).

Tabuľka 5

Možný výklad technickej a ekonomickej realizovateľnosti inštalácie samoregulačných zariadení

Typ realizovateľnosti Ako sa môže prejaviť Môže sa uplatňovať na nové budovy existujúce budovy Technická realizovateľnosť Miestnosť (zóna) nemá vykurovanie/chladenie Áno (ale zriedka) Áno (ale zriedka) Vykurovací systém neumožňuje inštaláciu samoregulačných zariadení. Nie Áno (ale nie často) Ekonomická realizovateľnosť Počiatočné náklady sú privysoké v porovnaní s inými nákladmi. Nie Áno (ale nie často) Investícia nemá dostatočnú návratnosť. Nie Áno (ale zriedka)

b) Ďalšie úvahy týkajúce sa technickej a ekonomickej realizovateľnosti inštalácie systémov automatizácie a riadenia budov

V drvivej väčšine prípadov sa otázka realizovateľnosti inštalácie systémov samoautomatizácie a samoriadenia budov technicky a ekonomicky nebude vzťahovať na nové budovy, keďže:

a) návrhom budovy a systému možno zabezpečiť, aby neexistovali technické prekážky brániace inštalácii systémov automatizácie a riadenia budov;

b) návrhom budovy a systému možno zabezpečiť minimalizáciu nákladov inštalácie systémov automatizácie a riadenia budov;

c) inštalácia systémov automatizácie a riadenia budov už je súčasťou bežného postupu pre nové veľké nebytové budovy.

Pri existujúcich budovách môže byť technická realizovateľnosť problematická v prípadoch, keď nemožno ovládať technické systémy budov alebo keď by na zabezpečenie ich ovládateľnosti boli potrebné podstatné úpravy systému a/alebo budovy, čo by nevyhnutne viedlo k neúmerne vysokým nákladom. Takéto situácie nastávajú len pri budovách, ktoré sú vybavené starými systémami, čo je zriedkavé.

Ekonomickú realizovateľnosť inštalácie systémov automatizácie a riadenia budov v existujúcich budovách možno spojiť aj s počiatočnými a prevádzkovými nákladmi a/alebo s potrebným obdobím návratnosti nákladov. Možným prístupom je hodnotenie ekonomickej realizovateľnosti na základe predpokladaných úspor nákladov na energiu dosiahnutých vďaka systémom automatizácie a riadenia budov a ich porovnanie s počiatočnými a prevádzkovými nákladmi na inštaláciu systémov na automatizáciu a riadenie budov počas životnosti systému. Tento prístup možno doplniť hodnotením primeranosti počiatočných nákladov na inštaláciu systému automatizácie a riadenia budov v predmetnej budove na základe takých parametrov, ako je napríklad veľkosť budovy alebo spotreba energie (32).

Tabuľka 6

Možný výklad technickej a ekonomickej realizovateľnosti inštalácie systémov automatizácie a riadenia budov

Typ realizovateľnosti Ako sa môže prejaviť Môže sa uplatňovať na nové budovy existujúce budovy Technická realizovateľnosť Technické systémy budov nemožno ovládať bez podstatných zmien. Nie Áno (ale zriedka) Ekonomická realizovateľnosť Počiatočné náklady sú v porovnaní s charakteristikami budovy privysoké. Nie Áno (ale zriedka) Investícia nemá dostatočnú návratnosť. Nie Áno (ale zriedka)

2.4. Usmernenia k transpozícii ustanovení o technických systémoch budov a ich kontrolách, samoregulačných zariadeniach a systémoch automatizácie a riadenia budov

2.4.1. Požiadavky na technické systémy budov, posúdenie a dokumentácia celkovej energetickej hospodárnosti technických systémov budov (článok 2, článok 8 ods. 1, článok 14 a článok 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

2.4.1.1. Transpozícia vymedzení pojmov (článok 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

Členské štáty v náležitých prípadoch zvážia poskytnutie ďalšieho vysvetlenia s cieľom doplniť definície technických systémov budov, napríklad podrobnejší opis schopností, ktoré majú dosiahnuť systémy automatizácie a riadenia budov.

2.4.1.2. Stanovenie požiadaviek na systémy (článok 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

a) Nové technické systémy budov

Členské štáty budú musieť pre systémy, ktoré sa neposudzovali pred zmenou (systémy automatizácie a riadenia budov a výroba elektrickej energie na mieste), vymedziť a stanoviť systémové požiadavky na vnútroštátnej úrovni a zabezpečiť, aby tieto požiadavky zahŕňali všetky aspekty uvedené v článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov: „celková energetická hospodárnosť“, „správne zabudovanie“, „primerané dimenzovanie“, „nastavenie“ a „regulácia“. V tejto tabuľke sa opisuje význam každej z týchto oblastí požiadaviek a uvádzajú sa príklady (len na ilustračný účel) pre dva typy systémov, ktoré boli pridané do zoznamu technických systémov budov v smernici o energetickej hospodárnosti budov.

Tabuľka 7

Rôzne oblasti požiadaviek na systémy

Typ požiadavky Vzťahuje sa na Príklady Systémy automatizácie a riadenia budov Výroba elektrickej energie na mieste „Celková energetická hospodárnosť“ Hospodárnosť systému ako celku (nemá sa zamieňať s hospodárnosťou na úrovni výrobku alebo dielu a hospodárnosťou celej budovy) Schopnosti regulácie, ktoré ovplyvňujú energetickú hospodárnosť budovy (napr. na základe normy EN 15232 (33)) Faktor hospodárnosti fotovoltického (FV) systému (napr. na základe normy EN 15316-4-6 (34)) „Primerané dimenzovanie“ Primeranosť výkonu alebo kapacity systému so zreteľom na potreby a charakteristiky budovy v predpokladaných podmienkach používania. Určenie optimálnych schopností regulácie na základe typu budovy, predpokladaného používania, potenciálnych úspor energie. Určenie optimálneho výkonu FV systému na základe zníženia nákladov na elektrickú energiu, dostupného montážneho priestoru a iných obmedzení, ktoré sa môžu uplatňovať. „Správne zabudovanie“ Spôsob, akým by mal byť systém v budove nainštalovaný, aby fungoval správne. Inštalácia vyškoleným a/alebo certifikovaným inštalatérom. Inštalácia vyškoleným a/alebo certifikovaným inštalatérom. „Primerané nastavenie“ Skúšanie a dolaďovanie činností systému po inštalácii v reálnych podmienkach používania. Sled skúšok, ktoré sa vykonajú po inštalácii s cieľom overiť, či systém funguje v súlade so svojimi špecifikáciami. Sled skúšok, ktoré sa vykonajú po inštalácii s cieľom overiť, či systém funguje v súlade so svojimi špecifikáciami. „Primeraná regulácia“ Želané alebo požadované schopnosti regulácie systémov. Rozsah regulačných funkcií. (V náležitých prípadoch) regulácia dodávok elektrickej energie (napr. do siete, vlastná spotreba alebo uchovávanie).

b) Systémy, ktoré už boli zahrnuté pred zmenou

V prípade systémov, ktorých sa požiadavky týkali už pred zmenou, môžu členské štáty zvážiť využitie transpozície smernice (EÚ) 2018/844 ako príležitosti na preskúmanie a prípadne aktualizáciu uplatniteľných požiadaviek na systémy. Toto preskúmanie by konkrétne mohlo byť príležitosťou na overenie, či uplatniteľné požiadavky dostatočne pokrývajú rôzne oblasti uvedené v smernici o energetickej hospodárnosti budov, a na posúdenie, či možno tieto požiadavky ďalej vypracovať. Zo spätnej väzby európskej siete pre jednotný postup v súvislosti so smernicou o energetickej hospodárnosti budov (35) vyplýva, že: i) uplatniteľné požiadavky sa spravidla zameriavajú na požiadavky týkajúce sa hospodárnosti na úrovni komponentov a ii) spôsob, akým sa zameriava na ostatné oblasti (t. j. správne zabudovanie, primerané dimenzovanie, nastavenie a regulácia), sa v rámci EÚ môže líšiť. Členské štáty sa preto nabádajú k tomu, aby sa zúčastnili na tomto preskúmaní a v náležitých prípadoch využili dostupné osvedčené postupy.

c) Posúdenie predpisov týkajúcich sa konkrétnych výrobkov na základe smernice o ekodizajne

Technické systémy budov zahŕňajú mnohé výrobky, ktoré sa riadia predpismi týkajúcimi sa konkrétnych výrobkov, ktorými sa vykonáva smernica 2009/125/ES (ďalej len „smernica o ekodizajne“). V súvislosti s predpismi týkajúcimi sa konkrétnych výrobkov, ktorými sa vykonáva smernica o ekodizajne a ktoré sa týkajú výrobkov, ktoré môžu byť súčasťou technických systémov budov vymedzených v článku 2 ods. 3 smernice o energetickej hospodárnosti budov, treba zdôrazniť, že požiadavky uvedené v článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa vzťahujú na celé systémy nainštalované v budovách a nie na jednotlivé komponenty, na ktoré sa vzťahujú predpisy týkajúce sa konkrétnych výrobkov, ktorými sa vykonáva smernica o ekodizajne. Napríklad rozsah požiadaviek uvedených v článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov pre teplovodný vykurovací systém budov by mal zahŕňať celý systém (kotly, rozvod a emisné komponenty), zatiaľ čo rozsah požiadaviek na ekodizajn výrobkov, ktoré sú súčasťou toho istého systému, je obmedzený na požiadavky týkajúce sa kotlov.

Je všeobecne prospešné podporovať inštaláciu vysokoúčinných výrobkov, ale v prípadoch, keď sa požiadavky stanovené v článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov vzťahujú na výrobky, pre ktoré už platia predpisy týkajúce sa konkrétnych výrobkov, ktorými sa vykonáva smernica o ekodizajne, nesmú tieto požiadavky presahovať rozsah požiadaviek stanovených v smernici o ekodizajne, keďže predpisy týkajúce sa konkrétnych výrobkov, ktorými sa vykonáva smernica o ekodizajne, sú priamo uplatniteľnými harmonizačnými opatreniami.

Zákaz konkrétnych druhov výrobkov, ktoré spĺňajú uplatniteľné požiadavky na ekodizajn, by presahoval to, čo sa vyžaduje a povoľuje v smernici o energetickej hospodárnosti budov, pretože výrobky z iných členských štátov, ktoré spĺňajú všetky požiadavky na ekodizajn, by sa nemohli predávať na ostatných vnútroštátnych trhoch, čo je v rozpore so základnou zásadou voľného pohybu tovaru.

Členské štát však v určitých prípadoch môžu obmedziť voľný pohyb tovaru z environmentálnych dôvodov, ale až po informovaní Komisie (36). Tento postup je v súlade s odôvodnením 35a (37) a článkom 6 (38) rámca pre ekodizajn.

2.4.1.3. Transpozícia ustanovení o posudzovaní a zdokumentovaní hospodárnosti systému (článok 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

a) Systém alebo menená časť?

V článku 8 ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa stanovuje, že pri inštalácii, nahradení alebo modernizácii technického systému budovy sa musí posúdiť a zdokumentovať „celková energetická hospodárnosť menenej časti a v prípade potreby celého meneného systému“.

To znamená, že:

a) vo všetkých prípadoch sa musí posúdiť a zdokumentovať hospodárnosť menenej časti. Keď sa napríklad vo vykurovacom systéme vymení zariadenie na výrobu tepla (čo zodpovedá modernizácii systému), mala by sa posúdiť a zdokumentovať hospodárnosť nového zariadenia na výrobu tepla;

b) v niektorých (t. j. náležitých) prípadoch sa musí posúdiť a zdokumentovať hospodárnosť celého systému. Malo by sa to požadovať v týchto troch situáciách: i) inštaluje sa nový systém; ii) vymieňa sa celý systém; iii) časť alebo časti systému prechádzajú významnou modernizáciou, ktorá môže výrazne ovplyvniť celkovú hospodárnosť systému.

Prípady uvedené v pododseku b) bodoch i) a ii) sú jasné: keď sa inštaluje úplne nový systém alebo sa vymieňa (či už v novej budove, alebo v existujúcej), je jednoznačne potrebné posúdiť a zdokumentovať hospodárnosť celého (nového) systému.

V prípade uvedenom v pododseku b) bode iii) sa vymieňa alebo vylepšuje časť alebo časti systému, takže sa zvyšuje ich energetická hospodárnosť. Keďže je daná časť dôležitá, vedie to k zvýšeniu hospodárnosti celého systému. V tomto scenári by sa mala posúdiť hospodárnosť celého systému. Napríklad:

a) výmena podstatného komponentu (napr. zariadenie na výrobu tepla v systéme) alebo veľkého počtu menších komponentov (napr. všetky vykurovacie telesá v budove) by sa mala v zásade považovať za významnú modernizáciu, pretože môže značne ovplyvniť celkovú hospodárnosť;

b) zmena aspektov celého systému (napr. lepšia izolácia potrubí, výmena potrubí, výmena všetkých zdrojov svetla, výmena všetkých vykurovacích telies) by sa v zásade mala považovať za významnú modernizáciu;

c) to isté sa vzťahuje na každú modernizáciu alebo zmenu, ktorá ovplyvňuje vyváženosť systému.

V týchto príkladoch by sa nemala uplatňovať povinnosť posúdenia:

a) údržba a opravy, ktorých cieľom je len zaistiť bezpečnú a optimálnu prevádzku systému;

b) výmena menšieho komponentu systému (napr. výmena vykurovacieho telesa).

V každom prípade je úlohou členských štátov (a nie vlastníkov budov a obytných jednotiek) stanoviť vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch prípady, keď sa má posúdiť hospodárnosť celého systému na rozdiel od prípadov, keď sa vyžaduje len posúdenie hospodárnosti menenej časti.

Členské štáty môžu v tejto súvislosti rozlišovať medzi rôznymi budovami a jednotkami budov, ktorých sa tieto ustanovenia môžu dotknúť. Môže sa to týkať napríklad typu budov (napríklad bytové alebo nebytové, jednotlivé obytné jednotky alebo viacbytové budovy). Môže sa to týkať aj výkonu systému, pretože pri väčších a zložitejších systémoch môže byť vhodné vykonať podrobnejšie posúdenie.

b) Celková hospodárnosť

V rámci ustanovení o posudzovaní a dokumentácii hospodárnosti systému znamená posúdenie celkovej hospodárnosti (menenej časti alebo celého systému) prijať kroky potrebné na hodnotenie a vyjadrenie energetickej hospodárnosti (menenej časti alebo celého systému).

Pojmom „celková“ sa vyzdvihuje potreba – v náležitých prípadoch – posúdiť hospodárnosť systému ako celku na rozdiel od účinnosti na úrovni výrobku alebo komponentu. Menej relevantné je to v prípadoch, keď sa posudzuje hospodárnosť menenej časti.

Členské štáty by mali zabezpečiť, aby rozsah celkovej hospodárnosti technického systému budovy podľa článku 8 ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov zahŕňal na účely posúdenia a dokumentácie minimálne rozsah celkovej energetickej hospodárnosti podľa článku 8 ods. 1 pre systémové požiadavky i aspekty, ktoré môžu ovplyvniť celkovú energetickú hospodárnosť v rámci iných oblastí požiadaviek (najmä regulácia). Zabezpečí sa tým posúdenie a zdokumentovanie plnenia systémových požiadaviek, informovanie vlastníka o tomto plnení a dokázateľnosť plnenia (napr. keď sa budova alebo jednotka budovy predáva novému vlastníkovi).

Hospodárnosť možno posúdiť rôznymi spôsobmi; členské štáty by mali objasniť, ktorý postup by sa mal vykonávať. Môže sa to líšiť v závislosti od rôznych faktorov (napr. typ posudzovaného systému, druh zásahu: inštalácia, výmena, modernizácia atď.). Modernizácie, ktoré majú obmedzený rozsah a vplyv, môžu viesť k jednoduchším postupom posudzovania, napr. zaznamenanie zásahu a zabezpečenie, aby boli zhromaždené všetky náležité technické dokumenty o dotknutých komponentoch. Väčšie zásahy (zvyčajne inštalácia alebo výmena) by si mohli vyžadovať dôkladnejšie posúdenie vplyvu na systém ako celok, napr. na základe simulácie hospodárnosti systému pri jeho projektovaní a na základe overenia hlavných schopností systému po inštalácii.

Členské štáty by pri určovaní svojho postupu na posudzovanie hospodárnosti mali zabezpečiť súlad s požiadavkami uvedenými v článkoch 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov, ktoré sa týkajú kontrol vykurovacích, klimatizačných a vetracích systémov, najmä v súvislosti s požiadavkou na posúdenie (v náležitých prípadoch) schopností systému v bežných alebo priemerných prevádzkových podmienkach. Napríklad, keď sú k dispozícii usmernenia alebo vzory na kontrolu technických systémov budov podľa článkov 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov, v posúdení hospodárnosti na základe článku 8 smernice o energetickej hospodárnosti budov možno odkázať na tieto usmernenia alebo vzory.

c) Dokumentácia hospodárnosti systému

V článku 8 ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa požaduje, aby boli výsledky posúdenia hospodárnosti systému (alebo jeho menenej časti) zdokumentované a postúpené vlastníkovi budovy. Členské štáty môžu určiť formu a obsah tejto dokumentácie, ktoré sa môžu líšiť v závislosti od typu posudzovaného zásahu. Členské štáty by však v tejto súvislosti mali zabezpečiť, aby dokumentácia zahŕňala rozsah vykonaného posúdenia a mohla byť užitočná na overenie súladu s minimálnymi požiadavkami na energetickú hospodárnosť stanovenými podľa článku 8 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov a na certifikáciu energetickej hospodárnosti (pozri ďalší pododdiel). Členské štáty môžu tiež určiť, ako sa dokumentácia postúpi vlastníkovi budovy.

d) Súvislosť s požiadavkami na energetickú hospodárnosť budov a energetickými certifikátmi

Cieľom povinností stanovených v článku 8 ods. 9 smernice o energetickej hospodárnosti budov týkajúcich sa dokumentácie hospodárnosti systému (alebo menenej časti) je zabezpečiť, aby mali vlastníci budov k dispozícii aktuálne informácie o hospodárnosti technického systému budovy. Tieto informácie môžu byť užitočné napríklad pri certifikácii energetickej hospodárnosti alebo na overenie splnenia minimálnych požiadaviek na energetickú hospodárnosť (napr. keď budova prejde väčšou obnovou). Členské štáty rozhodujú o tom, či v dôsledku posúdenia energetickej hospodárnosti technického systému budovy (alebo jej zmenenej časti) bude potrebné vydať nový energetický certifikát.

2.4.2. Kontrola vykurovacích a klimatizačných systémov, systémov kombinovaného vykurovania a vetrania a systémov kombinovanej klimatizácie a vetrania (články 14 a 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

2.4.2.1. Kontrola vykurovacích systémov a systémov kombinovaného vykurovania a vetrania (článok 14 smernice o energetickej hospodárnosti budov)

a) Systémy, ktoré sa majú kontrolovať

Zmenou smernice o energetickej hospodárnosti budov sa škála systémov, ktoré sa majú kontrolovať podľa článku 14 ods. 1, rozširuje aj o systémy kombinovaného vykurovania a vetrania.

Členské štáty by mali do svojich vnútroštátnych právnych predpisov začleniť vymedzenie „systému kombinovaného vykurovania a vetrania“.

Členské štáty by mali zabezpečiť, aby vymedzenie týchto systémov zahŕňalo tepelné čerpadlá, a mali by určiť, či patria do rozsahu článku 14 alebo článku 15 smernice o energetickej hospodárnosti budov (pozri oddiel 2.3.2.4).

b) Účinný menovitý výkon

V článku 14 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov sa požadujú kontroly systémov s účinným menovitým výkonom väčším ako 70 kW. Pred zmenou smernice o energetickej hospodárnosti budov bola prahová hodnota stanovená v jej článku 14 ods. 1 pre kontroly účinného výkonu kotla len 20 kW.

Mení sa tak prahová hodnota výkonu (zvýšená z 20 kW na 70 kW), ako aj rozsah, ktorý treba zohľadniť pri určovaní menovitého výkonu. Pred zmenou sa menovitý výkon týkal len kotla, zatiaľ čo v súvislosti s menovitým výkonom sa v smernici o energetickej hospodárnosti budov teraz spomína systém ako celok. Na systémy s viacerými zariadeniami na výrobu tepla (napr. systémy typu 1 a typu 2 opísané v oddiele 2.2) by sa takisto mala vzťahovať povinnosť stanovená v článku 14 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov, ak celkový výkon viacerých zariadení na výrobu tepla, ktoré obsluhujú ten istý priestor alebo jednotku budovy, presahuje 70 kW.

Ako sa uvádza v odôvodnení 39 smernice (EÚ) 2018/844, členské štáty sa môžu rozhodnúť naďalej uplatňovať existujúce režimy kontrol vrátane kontrol menších vykurovacích systémov (t. j. prahová hodnota účinného menovitého výkonu od 20 kW do 70 kW) Ak sa členské štáty rozhodnú naďalej uplatňovať tieto režimy, nemali by byť povinné oznámiť tieto prísnejšie požiadavky Komisii.

c) Hospodárnosť v bežných alebo priemerných prevádzkových podmienkach

Podľa článku 14 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov musia členské štáty rozšíriť rozsah kontrol tak, aby bolo v náležitých prípadoch začlenené aj posudzovanie systému v bežných alebo priemerných prevádzkových podmienkach.

Členské štáty by mali určiť, ktoré zmeny sa v metodike kontrol vyžadujú. Mali by sa sústrediť na požiadavky a usmernenia týkajúce sa kontrol.

d) Výnimky na základe zmlúv alebo dohôd o energetickej efektívnosti

Členské môžu aktualizovať svoje vnútroštátne právne predpisy tak, aby zahŕňali výnimky pre budovy, na ktoré sa vzťahuje kritérium energetickej hospodárnosti alebo zmluvná dohoda s dohodnutou úrovňou zvýšenia energetickej efektívnosti. Členské štáty môžu začleniť výnimky aj pre budovy prevádzkované verejnoprospešným podnikom alebo prevádzkovateľom siete.

Keď sa členské štáty rozhodnú začleniť takéto výnimky, mali by zabezpečiť, aby bolo v nových právnych predpisoch stanovené vymedzenie pojmov „kritérium energetickej hospodárnosti“ alebo „zmluvná dohoda, ktorou s dohodnutou úrovňou zvýšenia energetickej efektívnosti“.

Keď sa členské štáty rozhodnú začleniť výnimky uvedené v článku 14 ods. 2 smernice o energetickej hospodárnosti budov, musia zabezpečiť, aby bol celkový vplyv ich postupu rovnocenný s vplyvom kontrol podľa článku 14 ods. 1 smernice o energetickej hospodárnosti budov.

Členským štátom sa odporúča, aby v záujme zabezpečenia tejto rovnocennosti využili možnosť vykonať článok 18 smernice o energetickej efektívnosti vytvorením verejne dostupného zoznamu certifikovaných/akreditovaných spoločností. Členské štáty navyše budú musieť vypracovať verejne dostupné vzory zmlúv o energetickej hospodárnosti v súlade s prílohou XIII k smernici o energetickej efektívnosti.

V prípade členských štátov, ktoré nemajú zoznam certifikovaných/akreditovaných spoločností alebo verejne dostupné vzory zmlúv o energetickej hospodárnosti, sa rovnocennosť určuje v individuálnych prípadoch. Podľa tohto scenára môžu zmluvné strany uľahčiť proces tak, že k svojej zmluve pripoja prílohu, v ktorej jasne určia nasledujúce body z prílohy XIII k smernici o energetickej efektívnosti:

a) garantované úspory, ktoré sa majú dosiahnuť realizáciou opatrení v zmluve;

b) trvanie a dôležité medzníky zmluvy, podmienky a výpovedná lehota;

c) referenčný dátum alebo dátumy stanovené na dosiahnutie úspor;

d) povinnosť v plnej miere realizovať opatrenia v zmluve a dokumentácia všetkých zmien uskutočnených počas projektu;

e) jasné a transparentné ustanovenia o meraní a overovaní dosiahnutých garantovaných úspor, o kontrolách kvality a zárukách (pokiaľ možno s odkazom na vnútroštátne normy alebo normy EÚ).

e) Dobrovoľné požiadavky týkajúce sa bytových budov

V článku 14 ods. 5 smernice o en