Zmluva o ústave pre európu - ZÁVEREČNÝ AKT - A.Vyhlásenia vzťahujúce sa na ustanovenia ústavy - 12.Vyhlásenie týkajúce sa vysvetliviek k Charte základných práv



Úradný vestník 310 , 16/12/2004 S. 0424 - 0459



12. Vyhlásenie týkajúce sa vysvetliviek k Charte základných práv Konferencia berie na vedomie vysvetlivky k Charte základných práv pripravené pod vedením predsedníctva Konventu, ktorý vypracoval chartu, a aktualizované pod vedením predsedníctva Európskeho konventu tak, ako je ďalej uvedené. VYSVETLIVKY K CHARTE ZÁKLADNÝCH PRÁV Ďalej uvedené vysvetlivky boli pôvodne pripravené pod vedením predsedníctva Konventu, ktorý vypracoval návrh Charty základných práv Európskej únie. Boli aktualizované pod vedením predsedníctva Európskeho konventu so zreteľom na úpravy, ktoré urobil tento konvent k textu charty [najmä k článkom 51 a 52 [1]], a vývoj práva Únie. Hoci tieto vysvetlivky nie sú ako také právne záväzné, predstavujú cenný nástroj výkladu, ktorý je určený na objasnenie ustanovení charty. PREAMBULA Národy Európy sa rozhodli vytváraním stále užšieho zväzku zdieľať mierovú budúcnosť na základe spoločných hodnôt. Pamätajúc na svoje duchovné a morálne dedičstvo je Únia založená na nedeliteľných a univerzálnych hodnotách ľudskej dôstojnosti, slobody, rovnosti a solidarity; je založená na zásade demokracie a zásade právneho štátu. Do stredobodu svojej činnosti stavia človeka, a to zavedením občianstva Únie a vytvorením priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Únia prispieva k zachovaniu a rozvoju týchto spoločných hodnôt pri rešpektovaní rozmanitosti kultúr a tradícií národov Európy, ako aj národnej identity členských štátov a organizácie ich orgánov verejnej moci na ústrednej, regionálnej a miestnej úrovni; usiluje sa podporovať vyvážený a trvalo udržateľný rozvoj a zabezpečuje voľný pohyb osôb, služieb, tovaru a kapitálu, ako aj slobodu usadiť sa. Na tento účel je potrebné posilniť ochranu základných práv s ohľadom na vývoj spoločnosti, sociálny pokrok, vedecký a technický rozvoj, a to zviditeľnením týchto práv v charte. Za predpokladu rešpektovania právomocí a úloh Únie, ako aj dodržiavania zásady subsidiarity, táto charta opätovne potvrdzuje práva vyplývajúce najmä z ústavných tradícií a medzinárodných záväzkov spoločných pre členské štáty, Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, sociálnych chárt prijatých Úniou a Radou Európy, ako aj judikatúry Súdneho dvora Európskej únie a Európskeho súdu pre ľudské práva. V tejto súvislosti budú súdy Únie a členských štátov vykladať túto chartu s náležitým zreteľom na vysvetlivky pripravené pod vedením predsedníctva Konventu, ktorý vypracoval chartu, a aktualizované pod vedením predsedníctva Európskeho konventu. Uplatňovanie týchto práv zahŕňa zodpovednosť a povinnosti vo vzťahu k iným osobám, ľudskému spoločenstvu a budúcim generáciám. Únia z tohto dôvodu uznáva ďalej uvedené práva, slobody a zásady. HLAVA I DÔSTOJNOSŤ Článok 1 [2] Ľudská dôstojnosť Ľudská dôstojnosť je nedotknuteľná. Musí byť rešpektovaná a ochraňovaná. Vysvetlivky Dôstojnosť ľudskej osoby nie je len základným právom ako takým, ale predstavuje skutočný základ základných práv. Všeobecná deklarácia ľudských práv z roku 1948 uvádza ľudskú dôstojnosť vo svojej preambule: "Keďže uznanie prirodzenej dôstojnosti a rovnakých neodňateľných práv všetkých členov ľudskej rodiny je základom slobody, spravodlivosti a mieru vo svete." Vo svojom rozsudku z 9. októbra 2001 vo veci C-377/98 Holandsko/Európsky parlament a Rada, Zb. 2001, s. 7079, body 70 až 77, potvrdil Súdny dvor, že základné právo na ľudskú dôstojnosť je súčasťou práva Únie. Z toho vyplýva, že žiadne právo priznané v tejto charte nesmie byť použité na poškodenie dôstojnosti inej osoby a že dôstojnosť ľudskej osoby je súčasťou podstaty práv priznaných v tejto charte. Musí sa preto rešpektovať, a to aj v prípade obmedzenia iného práva. Článok 2 [3] Právo na život 1. Každý má právo na život. 2. Nikto nesmie byť odsúdený na trest smrti ani popravený. Vysvetlivky 1. Odsek 1 tohto článku je založený na prvej vete článku 2 ods. 1 EDĽP, ktorý znie: "1. Právo každého na život je chránené zákonom...". 2. Druhá veta tohto ustanovenia, ktorá sa týka trestu smrti, bola nahradená nadobudnutím platnosti článku 1 Protokolu č. 6 k EDĽP, ktorý znie: "Trest smrti sa zrušuje. Nikoho nemožno na taký trest odsúdiť ani popraviť". Článok 2 ods. 2 charty je založený na tomto ustanovení [4]. 3. a) článok 2 ods. 2 EDĽP: "Zbavenie života sa nebude považovať za spôsobené v rozpore s týmto článkom, ak bude vyplývať z použitia sily, ktoré nie je viac než úplne nevyhnutné, pri: a) obrane každej osoby proti nezákonnému násiliu, b) vykonávaní zákonného zatknutia alebo zabránení úteku osoby zákonne zadržanej, c) zákonne uskutočnenej akcii na účely potlačenia nepokojov alebo vzbury." b) článok 2 Protokolu č. 6 k EDĽP: "Štát môže zákonom ustanoviť trest smrti za činy spáchané v čase vojny alebo bezprostrednej hrozby vojny; tento trest sa uloží iba v prípadoch, ktoré predvída zákon, a v súlade s jeho ustanoveniami..." Článok 3 [6] Právo na nedotknuteľnosť osoby 1. Každý má právo na telesnú a duševnú nedotknuteľnosť. 2. V oblastiach medicíny a biológie sa musí rešpektovať najmä: a) slobodný a informovaný súhlas dotknutej osoby za podmienok vymedzených zákonom, b) zákaz eugenických praktík, najmä tých, ktoré sú zamerané na selekciu osôb, c) zákaz využívania ľudského tela a jeho častí ako takých na dosiahnutie zisku, d) zákaz reprodukčného klonovania ľudských bytostí. Vysvetlivky 1. Vo svojom rozsudku z 9. októbra 2001 vo veci C-377/98 Holandsko/Európsky parlament a Rada, Zb. 2001, s. 7079, body 70, 78, 79 a 80, potvrdil Súdny dvor, že základné právo na nedotknuteľnosť osoby je súčasťou práva Únie a v súvislosti s medicínou a biológiou zahŕňa slobodný a vedomý súhlas darcu a príjemcu. 2. Zásady obsiahnuté v článku 3 charty [7] sú už uvedené v Dohovore o ľudských právach a biomedicíne, ktorý prijala Rada Európy (ETS 164 a dodatkový protokol ETS 168). Charta sa neusiluje odchýliť od týchto zásad, a preto zakazuje iba reprodukčné klonovanie. Nepovoľuje ani nezakazuje iné formy klonovania. Nijakým spôsobom však nebráni zákonodarcovi zakázať iné formy klonovania. 3. Odkaz na eugenické praktiky, najmä tie, ktoré sú zamerané na selekciu osôb, sa týka možných situácií, v ktorých sa organizujú a vykonávajú selekčné programy, okrem iného napríklad kampane zamerané na sterilizáciu, nútené tehotenstvo, povinné uzatváranie etnických manželstiev… všetky akty, ktoré sa považujú za medzinárodné zločiny podľa Štatútu Medzinárodného trestného súdu prijatého v Ríme 17. júla 1998 (pozri jeho článok 7 ods. 1 písm. g)). Článok 4 [8] Zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu Nikoho nemožno mučiť ani podrobovať neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu. Vysvetlivky Právo uvedené v článku 4 je právom zaručeným v článku 3 EDĽP, ktorý má rovnaké znenie: "Nikoho nemožno mučiť alebo podrobovať neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu." V zmysle článku 52 ods. 3 charty [9] má preto rovnaký význam a rozsah ako článok EDĽP. Článok 5 [10] Zákaz otroctva a nútených prác 1. Nikoho nemožno držať v otroctve alebo nevoľníctve. 2. Od nikoho sa nebude vyžadovať, aby vykonával nútené alebo povinné práce. 3. Obchodovanie s ľudskými bytosťami je zakázané. Vysvetlivky 1. - žiadne obmedzenie nesmie oprávnene obmedziť právo ustanovené v odseku 1, - "Za "nútenú alebo povinnú prácu" sa na účely tohto článku nepovažujú: a) práca bežne požadovaná pri výkone trestu uloženého podľa článku 5 tohto Dohovoru alebo v čase podmienečného prepustenia z tohto trestu, b) služba vojenského charakteru alebo v prípade osôb, ktoré odmietajú vojenskú službu z dôvodov svedomia, v krajinách, kde sa také odmietnutie vojenskej služby uznáva, iná služba vyžadovaná namiesto povinnej vojenskej služby, c) služba vyžadovaná v prípade núdze alebo pohromy, ktorá ohrozuje život alebo blaho spoločenstva, d) práca alebo služba, ktorá tvorí súčasť bežných občianskych povinností." 2. Odsek 3 vyplýva priamo z ľudskej dôstojnosti a zohľadňuje súčasný vývoj v oblasti organizovaného zločinu, ako napríklad lukratívne organizovanie sietí nelegálneho prisťahovalectva alebo pohlavného zneužívania. Príloha k Dohovoru o Europole obsahuje toto vymedzenie pojmu obchodovania s ľuďmi na účely pohlavného zneužívania: "obchodovanie s ľuďmi je podrobovanie osoby reálnej a nezákonnej nadvláde inej osoby za použitia násilia, vyhrážok, zneužívania právomoci alebo intríg s úmyslom jej využívania na prostitúciu, formy sexuálneho zneužívania a týranie maloletých alebo obchodovanie s opustenými deťmi". Kapitola 6 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, ktorý sa stal súčasťou acquis Únie, a na ktorom sa zúčastňujú Spojené kráľovstvo a Írsko, obsahuje vo svojom článku 27 ods. 1 toto znenie, ktoré odkazuje na siete nelegálneho prisťahovalectva: "Zmluvné strany sa zaväzujú stanoviť primerané sankcie proti každej osobe, ktorá zo zárobkových dôvodov pomáha alebo sa snaží pomáhať cudzincovi preniknúť alebo bývať na území jednej zo zmluvných strán porušujúc tým jej právne predpisy týkajúce sa vstupu a pobytu cudzincov." Rada prijala 19. júla 2002 rámcové rozhodnutie o boji proti obchodovaniu s ľuďmi (Ú. v. ES L 203, s. 1), ktorého článok 1 podrobne vymedzuje trestné činy týkajúce sa obchodovania s ľuďmi na účely vykorisťovania práce alebo sexuálneho vykorisťovania, ktorých trestnosť pri uplatňovaní tohto rámcového rozhodnutia musia zabezpečiť všetky členské štáty. HLAVA II SLOBODY Článok 6 [13] Právo na slobodu a bezpečnosť Každý má právo na slobodu a osobnú bezpečnosť. Vysvetlivky Práva ustanovené v článku 6 zodpovedajú právam zaručeným v článku 5 EDĽP a v súlade s článkom 52 ods. 3 charty [14] majú preto rovnaký význam a rozsah. Z toho vyplýva, že obmedzenia, ktoré sa na ne môžu oprávnene vzťahovať, nesmú prekročiť tie, ktoré povoľuje EDĽP vo svojom článku 5: "1. Každý má právo na slobodu a osobnú bezpečnosť. Nikoho nemožno pozbaviť slobody okrem nasledujúcich prípadov, pokiaľ sa tak stane v súlade s konaním ustanoveným zákonom: a) zákonné uväznenie po odsúdení príslušným súdom, b) zákonné zatknutie alebo iné pozbavenie osoby preto, že sa nepodrobila rozhodnutiu vydanému súdom podľa zákona, alebo preto, aby sa zaručilo splnenie povinnosti ustanovenej zákonom, c) zákonné zatknutie alebo iné pozbavenie slobody osoby na účely predvedenia pred príslušný súdny orgán pre dôvodné podozrenie zo spáchania trestného činu, alebo ak sú oprávnené dôvody domnievať sa, že je potrebné zabrániť jej v spáchaní trestného činu alebo v úteku po jeho spáchaní, d) iné pozbavenie slobody maloletého na základe zákonného rozhodnutia na účely výchovného dohľadu alebo jeho zákonné pozbavenie slobody na účely jeho predvedenia pred príslušný orgán, e) zákonné držanie osôb, aby sa zabránilo šíreniu nákazlivej choroby, alebo duševne chorých osôb, alkoholikov, narkomanov alebo tulákov, f) zákonné zatknutie alebo iné pozbavenie slobody osoby, aby sa zabránilo jej nepovolenému vstupu na územie, alebo osoby, proti ktorej prebieha konanie o vyhostenie alebo vydanie. 2. Každý, kto je zatknutý, musí byť oboznámený bez meškania a v jazyku, ktorému rozumie, s dôvodmi svojho zatknutia a s každým obvinením proti nemu. 3. Každý, kto je zatknutý alebo inak pozbavený slobody v súlade s ustanoveniami odseku 1 písm. c) tohto článku, musí byť ihneď predvedený pred sudcu alebo inú úradnú osobu splnomocnenú zákonom na výkon súdnej právomoci a má právo byť súdený v primeranej lehote alebo prepustený počas konania. Prepustenie sa môže podmieniť zárukou, že sa dotknutá osoba ustanoví na pojednávanie. 4. Každý, kto bol pozbavený slobody zatknutím alebo iným spôsobom, má právo podať návrh na konanie, v ktorom by súd urýchlene rozhodol o zákonnosti jeho pozbavenia slobody a nariadil prepustenie, ak je pozbavenie slobody nezákonné. 5. Každý, kto bol obeťou zatknutia alebo zadržania v rozpore s ustanoveniami tohto článku, má nárok na odškodnenie." Práva priznané v článku 6 [15] sa musia rešpektovať, najmä ak Európsky parlament a Rada prijímajú zákony a rámcové zákony v oblasti justičnej spolupráce v trestných veciach na základe článkov III-270, III-271 a III-273 ústavy, predovšetkým pri vymedzení minimálnych spoločných ustanovení, pokiaľ sa to týka kvalifikácie trestných činov a trestov a určitých aspektov procesného práva. Článok 7 [16] Rešpektovanie súkromného a rodinného života Každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a komunikácie. Vysvetlivky Práva zaručené v článku 7 [16] zodpovedajú právam zaručeným v článku 8 EDĽP. Aby sa vzal do úvahy technický vývoj, bolo slovo "korešpondencia" nahradené slovom "komunikácia". V súlade s článkom 52 ods. 3 [17] je význam a rozsah tohto práva rovnaký ako v zodpovedajúcom článku EDĽP. Z toho vyplýva, že obmedzenia, ktoré sa na toto právo môžu oprávnene vzťahovať, sú rovnaké ako tie, ktoré povoľuje článok 8 EDĽP: "1. Každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a korešpondencie. 2. Štátny orgán nemôže do výkonu tohto práva zasahovať okrem prípadov, keď je to v súlade so zákonom a nevyhnutné v demokratickej spoločnosti v záujme národnej bezpečnosti, verejnej bezpečnosti, hospodárskeho blahobytu krajiny, predchádzania nepokojom a zločinnosti, ochrany zdravia alebo morálky alebo ochrany práv a slobôd iných". Článok 8 [18] Ochrana osobných údajov 1. Každý má právo na ochranu osobných údajov, ktoré sa ho týkajú. 2. Tieto údaje musia byť riadne spracované na určené účely na základe súhlasu dotknutej osoby alebo na inom oprávnenom zákonom ustanovenom základe. Každý má právo na prístup k zhromaždeným údajom, ktoré sa ho týkajú, a právo na ich opravu. 3. Dodržiavanie týchto pravidiel podlieha kontrole nezávislého orgánu. Vysvetlivky Tento článok je založený na článku 286 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a smernici Európskeho parlamentu a Rady 95/46/EHS o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov (Ú. v. ES L 281, 23.11.1995), ako aj na článku 8 EDĽP a na dohovore Rady Európy z 28. januára 1981 o ochrane jednotlivcov pri automatickom spracovaní osobných údajov, ktorý ratifikovali všetky členské štáty. Článok 286 Zmluvy o ES je v súčasnosti nahradený článkom I-51 ústavy. Taktiež treba uviesť nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi Spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov (Ú. v. ES L 8, 12.1.2001). Uvedená smernica a nariadenie obsahujú podmienky a obmedzenia na vykonávanie práva na ochranu osobných údajov. Článok 9 [19] Právo uzavrieť manželstvo a právo založiť rodinu Právo uzavrieť manželstvo a právo založiť rodinu sa zaručuje v súlade s vnútroštátnymi zákonmi, ktoré upravujú výkon týchto práv. Vysvetlivky Tento článok je založený na článku 12 EDĽP, ktorý znie: "Muži a ženy spôsobilí vekom na uzavretie manželstva majú právo uzavrieť manželstvo a založiť rodinu v súlade s vnútroštátnymi zákonmi, ktoré upravujú výkon tohto práva." Znenie tohto článku bolo modernizované tak, aby sa vzťahovalo aj na prípady, v ktorých vnútroštátne právne predpisy uznávajú iné spôsoby založenia rodiny ako manželstvo. Tento článok nezakazuje ani neukladá priznanie postavenia manželstva zväzkom medzi ľuďmi rovnakého pohlavia. Toto právo je preto podobné tomu, ktoré je ustanovené v EDĽP, ale jeho rozsah môže byť širší, ak to umožňujú vnútroštátne právne predpisy. Článok 10 [20] Sloboda myslenia, svedomia a náboženského vyznania 1. Každý má právo na slobodu myslenia, svedomia a náboženského vyznania. Toto právo zahŕňa slobodu zmeniť svoje náboženské vyznanie alebo vieru, ako aj slobodu prejavovať svoje náboženské vyznanie alebo vieru sám alebo spoločne s inými, či už verejne alebo súkromne, bohoslužbou, vyučovaním, dodržiavaním náboženských noriem, vykonávaním úkonov a zachovávaním obradov. 2. Právo na výhradu svedomia sa uznáva v súlade s vnútroštátnymi zákonmi, ktoré upravujú výkon tohto práva. Vysvetlivky Právo zaručené v odseku 1 zodpovedá právu zaručenému v článku 9 EDĽP a v súlade s článkom 52 ods. 3 charty [21] má rovnaký význam a rozsah. Obmedzenia musia preto rešpektovať článok 9 ods. 2 dohovoru, ktorý znie: "Sloboda prejavovať náboženské vyznanie a presvedčenie môže podliehať len obmedzeniam, ktoré sú ustanovené zákonmi a ktoré sú nevyhnutné v demokratickej spoločnosti v záujme verejnej bezpečnosti, ochrany verejného poriadku, zdravia alebo morálky alebo ochrany práv a slobôd iných". Právo zaručené v odseku 2 zodpovedá vnútroštátnym ústavným tradíciám a vývoju vnútroštátnej legislatívy v tejto otázke. Článok 11 [22] Sloboda prejavu a právo na informácie 1. Každý má právo na slobodu prejavu. Toto právo zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice štátu. 2. Rešpektuje sa sloboda a pluralita médií. Vysvetlivky 1. Článok 11 [22] zodpovedá článku 10 EDĽP, ktorý znie: "1. Každý má právo na slobodu prejavu. Toto právo zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie alebo myšlienky bez zasahovania štátnych orgánov a bez ohľadu na hranice. Tento článok nebráni štátom, aby vyžadovali udeľovanie povolení rozhlasovým, televíznym alebo filmovým spoločnostiam. 2. Výkon týchto slobôd, pretože zahŕňa aj povinnosti aj zodpovednosť, môže podliehať takým formalitám, podmienkam, obmedzeniam alebo sankciám, ktoré ustanovuje zákon a ktoré sú nevyhnutné v demokratickej spoločnosti v záujme národnej bezpečnosti, územnej celistvosti, predchádzania nepokojom a zločinnosti, ochrany zdravia alebo morálky, ochrany povesti alebo práv iných, zabráneniu úniku dôverných informácií alebo zachovania autority a nestrannosti súdnej moci". Pri uplatňovaní článku 52 ods. 3 charty [23] je význam a rozsah tohto práva rovnaký ako podľa EDĽP. Obmedzenia, ktoré sa naň môžu vzťahovať, nesmú prekročiť tie, ktoré sú ustanovené v článku 10 ods. 2 EDĽP bez toho, aby boli dotknuté akékoľvek obmedzenia, ktoré môže ukladať právo hospodárskej súťaže Únie na možnosť členských štátov zavádzať udeľovanie povolení uvedených v tretej vete článku 10 ods. 1 EDĽP. 2. Odsek 2 tohto článku vymedzuje dôsledky, ktoré môže mať odsek 1 na slobodu médií. Je založený najmä na judikatúre Súdu, ktorá sa vzťahuje na televíziu, najmä na prípade C-288/89 (rozsudok z 25. júla 1991, Stichting Collectieve Antennevoorziening Gouda a.i., Zb. s. I-4007) a na Protokole o systéme verejnoprávneho vysielania v členských štátoch, ktorý je pripojený k Zmluve o ES a teraz k ústave, ako aj na smernici Rady 89/552/ES (najmä sedemnáste odôvodnenie). Článok 12 [24] Sloboda zhromažďovania a združovania 1. Každý má právo na slobodu pokojného zhromažďovania a na slobodu združovať sa s inými na všetkých úrovniach, najmä v súvislosti s politickými, odborárskymi a občianskymi otázkami, z čoho vyplýva, že každý má právo zakladať na ochranu svojich záujmov odbory alebo vstupovať do nich. 2. Politické strany na úrovni Únie prispievajú k vyjadrovaniu politickej vôle občanov Únie. Vysvetlivky 1. Ustanovenia odseku 1 tohto článku zodpovedajú ustanoveniam článku 11 EDĽP, ktorý znie: "1. Každý má právo na slobodu pokojného zhromažďovania a na slobodu združovať sa s inými, vrátane práva zakladať na obranu svojich záujmov odbory alebo vstupovať do nich. 2. Na výkon týchto práv sa nemôžu uvaliť žiadne obmedzenia okrem tých, ktoré ustanovuje zákon a sú nevyhnutné v demokratickej spoločnosti v záujme národnej bezpečnosti, verejnej bezpečnosti, predchádzania nepokojom a zločinnosti, ochrany zdravia alebo morálky alebo ochrany práv a slobôd iných. Tento článok nebráni uvaleniu zákonných obmedzení na výkon týchto práv príslušníkmi ozbrojených síl, polície a štátnej správy." Ustanovenia odseku 1 súčasného článku 12 [25] majú rovnaký význam ako ustanovenia EDĽP, ale ich rozsah je širší, keďže sa môžu uplatňovať na všetkých úrovniach vrátane európskej úrovne. V súlade s článkom 52 ods. 3 charty [26] nemôžu obmedzenia tohto práva prekročiť obmedzenia, ktoré sa považujú za oprávnené v zmysle článku 11 ods. 2 EDĽP. 2. Toto právo je tiež založené na článku 11 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. 3. Odsek 2 tohto článku zodpovedá článku I-46 ods. 4 ústavy. Článok 13 [27] Sloboda umenia a vedeckého bádania Umenie a vedecké bádanie sú slobodné. Akademická sloboda je rešpektovaná. Vysvetlivky Toto právo je primárne odvodené zo slobôd myslenia a prejavu. Vykonáva sa so zreteľom na článok 1 [28] a môže podliehať obmedzeniam, ktoré povoľuje článok 10 EDĽP. Článok 14 [29] Právo na vzdelanie 1. Každý má právo na vzdelanie a na prístup k odbornému vzdelávaniu a príprave a ďalšiemu vzdelávaniu. 2. Toto právo zahŕňa možnosť získať bezplatne povinné vzdelanie. 3. Rešpektuje sa sloboda zakladania vzdelávacích inštitúcií za predpokladu dodržiavania demokratických zásad a právo rodičov zabezpečiť vzdelanie a výchovu svojich detí v zhode s ich vlastným náboženským, filozofickým a pedagogickým presvedčením, v súlade s vnútroštátnymi zákonmi, ktoré upravujú výkon tohto práva. Vysvetlivky 1. Tento článok vychádza zo spoločných ústavných tradícií členských štátov a z článku 2 Dodatkového protokolu k EDĽP, ktorý znie: "Nikomu sa nesmie odoprieť právo na vzdelanie. Pri výkone akýchkoľvek funkcií v oblasti výchovy a výuky, ktoré štát vykonáva, bude rešpektovať právo rodičov zabezpečovať túto výchovu a vzdelanie v zhode s ich vlastným náboženským a filozofickým presvedčením." Považovalo sa za užitočné rozšíriť tento článok o prístup k odbornému vzdelávaniu a príprave a ďalšiemu vzdelávaniu (pozri bod 15 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva a článok 10 Európskej sociálnej charty), ako aj doplniť zásadu bezplatnosti povinného vzdelania. Táto posledná zásada, tak ako je formulovaná, v sebe iba zahŕňa možnosť každého dieťaťa, pokiaľ ide o povinné vzdelanie, navštevovať zariadenie, ktoré ponúka bezplatné vzdelanie. Nevyžaduje, aby všetky zariadenia, ktoré poskytujú vzdelanie alebo odborné vzdelávanie a prípravu a ďalšie vzdelávanie, najmä súkromné, boli bezplatné. Nevylučuje tiež, aby určité osobitné formy vzdelania boli platené, pokiaľ štát prijme opatrenia na poskytnutie finančnej kompenzácie. V rozsahu, v akom sa charta vzťahuje na Úniu to znamená, že vo svojich politikách týkajúcich sa vzdelávania musí Únia rešpektovať bezplatné povinné vzdelanie, čo však samozrejme nevytvára nové právomoci. Pokiaľ ide o právo rodičov, musí sa vykladať v spojení s ustanoveniami článku 24 [30]. 2. Sloboda zakladať verejné alebo súkromné vzdelávacie inštitúcie je zaručená ako jeden z aspektov slobody podnikania, ale je obmedzená dodržiavaním demokratických zásad a vykonáva sa v súlade s podmienkami vymedzenými vnútroštátnymi právnymi predpismi. Článok 15 [31] Slobodná voľba povolania a právo na prácu 1. Každý má právo na prácu a vykonávanie slobodne zvoleného alebo prijatého povolania. 2. Každý občan Únie má právo hľadať si zamestnanie, pracovať, usadiť sa a poskytovať služby v ktoromkoľvek členskom štáte. 3. Štátni príslušníci tretích krajín, ktorí majú povolenie pracovať na území členských štátov, majú právo na rovnaké pracovné podmienky ako občania Únie. Vysvetlivky Slobodná voľba povolania, ako je vymedzená v článku 15 ods. 1 [31], je uznaná judikatúrou Súdneho dvora (pozri okrem iného rozsudok zo 14. mája 1974 vo veci 4/73 Nold, Zb. 1974, s. 491, body 12 až 14; rozsudok z 13. decembra 1979 vo veci 44/79 Hauer, Zb. 1979, s. 3727; rozsudok z 8. októbra 1986 vo veci 234/85 Keller, Zb. 1986, s. 2897, bod 8). Tento odsek tiež vychádza z článku 1 ods. 2 Európskej sociálnej charty podpísanej 18. októbra 1961 a ratifikovanej všetkými členskými štátmi a z bodu 4 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva z 9. decembra 1989. Výraz "pracovné podmienky" sa musí chápať v zmysle článku III-213 ústavy. Odsek 2 prevzal tri slobody zaručené v článkoch I-4 a III-133, III-137 a III-144 ústavy, teda voľným pohybom pracovníkov, slobodou usadiť sa a voľným pohybom služieb. Odsek 3 je založený na článku 137 ods. 3 štvrtej zarážke ZES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-210 ods. 1 písm. g) ústavy, ako aj na článku 19 ods. 4 Európskej sociálnej charty podpísanej 18. októbra 1961 a ratifikovanej všetkými členskými štátmi. Preto sa uplatňuje článok 52 ods. 2 charty [32]. Otázka zamestnávania námorníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, v posádkach plavidiel plávajúcich pod vlajkou niektorého členského štátu Únie, sa spravuje právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. Článok 16 [33] Sloboda podnikania Sloboda podnikania sa uznáva v súlade s právom Únie, vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. Vysvetlivky Tento článok je založený na judikatúre Súdneho dvora, ktorý uznal slobodu vykonávať hospodársku alebo obchodnú činnosť (pozri rozsudok zo 14. mája 1974 vo veci 4/73 Nold, Zb. 1974, s. 471, bod 14 a rozsudok z 27. septembra 1979 vo veci 230/78 SPA Eridiana a.i., Zb. 1979, s. 2749, body 20 a 31) a zmluvnú slobodu (pozri okrem iného rozsudok vo veci Sukkerfabriken Nykøbing 151/78, Zb. 1979-1, s. 1, bod 19 a rozsudok z 5. októbra 1999 vo veci C-240/97 Španielsko/Komisia, Zb. 1999, s. I-6571, bod 99 odôvodnení) ako aj na článku I-3 ods. 2 ústavy, ktorý uznáva slobodnú hospodársku súťaž. Toto právo sa vykonáva samozrejme s ohľadom na právo Únie a vnútroštátne právne predpisy. Môže podliehať obmedzeniam ustanoveným v článku 52 ods. 1 charty. [34] Článok 17 [35] Vlastnícke právo 1. Každá osoba má právo vlastniť svoj zákonne nadobudnutý majetok, užívať ho, nakladať s ním a odkázať ho. Nikoho nemožno zbaviť jeho majetku, s výnimkou verejného záujmu a za podmienok, ktoré ustanovuje zákon, pričom musí byť včas vyplatená primeraná náhrada straty. Užívanie majetku môže byť upravené zákonom v nevyhnutnej miere v súlade so všeobecným záujmom. 2. Duševné vlastníctvo je chránené. Vysvetlivky Tento článok zodpovedá článku 1 Dodatkového protokolu k EDĽP: "Každá fyzická alebo právnická osoba má právo pokojne užívať svoj majetok. Nikoho nemožno zbaviť jeho majetku s výnimkou verejného záujmu a za podmienok, ktoré ustanovuje zákon a všeobecné zásady medzinárodného práva. Predchádzajúce ustanovenie nebráni právu štátov prijímať zákony, ktoré považujú za nevyhnutné, aby upravili užívanie majetku v súlade so všeobecným záujmom a zabezpečili platenie daní a iných poplatkov alebo pokút." Ide o základné právo, ktoré je spoločné pre všetky národné ústavy. Bolo mnohokrát opakovane uznané judikatúrou Súdneho dvora, prvýkrát v rozsudku Hauer ( 13. december 1979, Zb. 1979, s. 3727). Znenie bolo modernizované, ale v súlade s článkom 52 ods. 3 [36] je význam a rozsah tohto práva rovnaký ako práva zaručeného EDĽP a obmedzenia nesmú prekročiť tie, ktoré sú v ňom ustanovené. Ochrana duševného vlastníctva, ktorá je jedným z aspektov vlastníckeho práva, je výslovne uvedená v odseku 2 z dôvodu jej narastajúceho významu a sekundárnej legislatívy Spoločenstva. Duševné vlastníctvo sa nevzťahuje len na literárne a umelecké vlastníctvo, ale okrem iného aj na práva z patentov, práva z ochranných známok, ako aj príbuzné práva. Záruky ustanovené v odseku 1 sa primeraným spôsobom vzťahujú na duševné vlastníctvo. Článok 18 [37] Právo na azyl Právo na azyl sa zaručuje za predpokladu dodržiavania pravidiel Ženevského dohovoru z 28. júla 1951 a Protokolu z 31. januára 1967 o postavení utečencov a v súlade ústavou. Vysvetlivky Znenie tohto článku je založené na článku 63 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-266 ústavy, ktorý Únii ukladá povinnosť dodržiavať Ženevský dohovor o utečencoch. Bolo dohodnuté, že sa má odkazovať na ustanovenia protokolov, ktoré sa vzťahujú na Spojené kráľovstvo a Írsko, a ktoré sú pripojené k Amsterdamskej zmluve a teraz k ústave, a na Dánsko, aby sa určil rozsah, v akom tieto členské štáty vykonávajú právo Únie v týchto záležitostiach a rozsah, v akom sa na ne vzťahuje tento článok. Tento článok je v súlade s Protokolom o azyle, ktorý je pripojený k ústave. Článok 19 [38] Ochrana v prípade odsunu, vyhostenia alebo vydania 1. Hromadné vyhostenie je zakázané. 2. Nikto nesmie byť podrobený odsunu, vyhostený ani vydaný do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu. Vysvetlivky Odsek 1 tohto článku má rovnaký význam a rozsah ako článok 4 protokolu č. 4 k EDĽP, ktorý sa týka hromadného vyhostenia. Jeho účelom je zaručiť, aby každé rozhodnutie podliehalo osobitnému preskúmaniu a aby nebolo možné rozhodnúť jedným opatrením o vyhostení všetkých osôb, ktoré majú štátnu príslušnosť určitého štátu (pozri tiež článok 13 Paktu o občianskych a politických právach). Odsek 2 je zapracovaním príslušnej judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorá sa vzťahuje na článok 3 EDĽP (pozri rozsudok vo veci Ahmed/Rakúsko zo 17. decembra 1996, Zb. 1996 s. VI-2206 a rozsudok vo veci Soering zo 7. júla 1989). HLAVA III ROVNOSŤ Článok 20 [39] Rovnosť pred zákonom Každý je rovný pred zákonom. Vysvetlivky Tento článok zodpovedá všeobecnej právnej zásade, ktorá je obsiahnutá vo všetkých európskych ústavách a bola tiež uznaná Súdom ako základná zásada práva Spoločenstva (rozsudok z 13. novembra 1984 vo veci 283/83 Racke, Zb. 1984, s. 3791, rozsudok zo 17. apríla 1997 vo veci 15/95 EARL, Zb. 1997, s. I-1961 a rozsudok z 13. apríla 2000 vo veci 292/97 Karlsson, Zb. 2000, s. 2737). Článok 21 [40] Nediskriminácia 1. Zakazuje sa akákoľvek diskriminácia najmä z dôvodu pohlavia, rasy, farby pleti, etnického alebo sociálneho pôvodu, genetických vlastností, jazyka, náboženstva alebo viery, politického alebo iného zmýšľania, príslušnosti k národnostnej menšine, majetku, rodu, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie. 2. V rozsahu pôsobnosti ústavy a bez toho, aby boli dotknuté jej akékoľvek osobitné ustanovenia, je zakázaná akákoľvek diskriminácia z dôvodu štátnej príslušnosti. Vysvetlivky Odsek 1 vychádza z článku 13 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-124 ústavy, z článku 14 EDĽP, ako aj z článku 11 Dohovoru o ľudských právach a biomedicíne, pokiaľ ide o genetické dedičstvo. V rozsahu, ktorý zodpovedá článku 14 EDĽP, sa v súlade s ním uplatňuje. Medzi odsekom 1 a článkom III-124 ústavy, ktorý má odlišný rozsah pôsobnosti a účel, neexistuje rozpor alebo nesúlad: článkom III-124 sa prenáša na Úniu právomoc prijímať legislatívne akty vrátane harmonizácie zákonov a iných právnych predpisov členských štátov a bojovať proti určitým formám diskriminácie, ktoré sú taxatívne vymenované v tomto článku. Tieto právne predpisy sa môžu vzťahovať na činnosť orgánov členského štátu (ako aj vzťahov medzi jednotlivcami) v akejkoľvek oblasti v rámci obmedzení právomoci Únie. Naproti tomu, článkom 21 ods. 1 [40] sa neprenáša žiadna právomoc prijímať antidiskriminačné zákony v týchto oblastiach činnosti členského štátu alebo jednotlivcov, ani neustanovuje všeobecný zákaz diskriminácie v týchto oblastiach. V skutočnosti sa týka len diskriminácie, ktorej sa môžu dopustiť samotné inštitúcie a orgány Únie pri výkone právomoci, ktoré sú im zverené podľa iných článkov časti I a III ústavy, a členské štáty výlučne pri vykonávaní práva Únie. Odsek 1 preto nemení rozsah právomocí prenesených článkom III-124, ani výklad tohto článku. Odsek 2 zodpovedá článku I-4 ods. 2 ústavy a musí sa uplatňovať v súlade s týmto článkom. Článok 22 [41] Kultúrna, náboženská a jazyková rozmanitosť Únia rešpektuje kultúrnu, náboženskú a jazykovú rozmanitosť. Vysvetlivky Tento článok je založený na článku 6 Zmluvy o Európskej únii a článku 151 ods. 1 a 4 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-280 ods. 1 a 4 ústavy, ktorý sa vzťahuje na kultúru. Rešpektovanie kultúrnej a jazykovej rozmanitosti je v súčasnosti tiež upravené v článku I-3 ods. 3 ústavy. Tento článok rovnako vychádza z vyhlásenia č. 11 záverečného aktu Amsterdamskej zmluvy o postavení cirkví a nekonfesionálnych organizácií, ktorý je v súčasnosti opätovne začlenený do článku I-52 ústavy. Článok 23 [42] Rovnosť medzi ženami a mužmi Rovnosť medzi ženami a mužmi musí byť zabezpečená vo všetkých oblastiach vrátane zamestnania, práce a odmeňovania. Zásada rovnosti nebráni zachovávaniu alebo prijímaniu opatrení, ktoré ustanovujú osobitné výhody v prospech menej zastúpeného pohlavia. Vysvetlivky Prvý odsek tohto článku je založený na článkoch 2 a 3 ods. 2 Zmluvy o ES, v súčasnosti nahradenými článkami I-3 a III-116 ústavy, ktorých cieľom je podporovať rovnosť medzi ženami a mužmi v Úni, a na článku 141 ods. 1 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-214 ods. 1 ústavy. Vychádza z článku 20 revidovanej Európskej sociálnej charty z 3. mája 1996 a bodu 16 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. Je tiež založený na článku 141 ods. 3 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-214 ods. 3 ústavy, a na článku 2 ods. 4 smernice Rady 76/207/EHS o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky. Druhý odsek preberá v skrátenej podobe článok III-214 ods. 4 ústavy, podľa ktorého zásada rovnakého zaobchádzania nebráni žiadnemu členskému štátu zachovať alebo prijať opatrenia, ktoré ustanovujú osobitné výhody zamerané na ľahšie uplatnenie sa menej zastúpeného pohlavia v odbornej pracovnej činnosti alebo ako prevenciu či kompenzáciu nevýhod v profesijnej kariére. V súlade s článkom 52 ods. 2 [43] druhý odsek nemení článok III-214 ods. 4. Článok 24 [44] Práva dieťaťa 1. Deti majú právo na takú ochranu a starostlivosť, ktorá je potrebná pre ich blaho. Môžu slobodne vyjadrovať svoje názory. Tieto názory sa berú do úvahy pri otázkach, ktoré sa ich týkajú, s prihliadnutím na ich vek a vyspelosť. 2. Pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa. 3. Každé dieťa má právo na pravidelné udržiavanie osobných vzťahov a priamych stykov s obidvomi svojimi rodičmi, ak to nie je v rozpore s jeho záujmom. Vysvetlivky Tento článok je založený na Dohovore o právach dieťaťa podpísanom v New Yorku 20. novembra 1989 a ratifikovanom všetkými členskými štátmi, najmä na jeho článkoch 3, 9, 12 a 13. Odsek 3 zohľadňuje skutočnosť, že ako súčasť tvorenia priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti môže legislatíva Únie v občianskych veciach, ktoré majú cezhraničné dôsledky, s ohľadom na ktoré sa článkom III-269 ústavy prenášajú potrebné právomoci, zahŕňať najmä práva styku umožňujúce, že deti môžu pravidelne udržiavať osobné vzťahy a priamy kontakt s obidvomi svojimi rodičmi. Článok 25 [45] Práva starších osôb Únia uznáva a rešpektuje právo starších osôb na dôstojný život a nezávislosť a na účasť na spoločenskom a kultúrnom živote. Vysvetlivky Tento článok vychádza z článku 23 revidovanej Európskej sociálnej charty a článkov 24 a 25 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. Samozrejme, účasť na sociálnom a kultúrnom živote sa tiež vzťahuje aj na účasť na politickom živote. Článok 26 [46] Integrácia osôb so zdravotným postihnutím Únia uznáva a rešpektuje právo osôb so zdravotným postihnutím využívať opatrenia, ktoré sú určené na zabezpečenie ich nezávislosti, sociálnej integrácie a integrácie v zamestnaní, a účasti na spoločenskom živote. Vysvetlivky Zásada obsiahnutá v tomto článku je založená na článku 15 Európskej sociálnej charty a vychádza tiež z bodu 26 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. HLAVA IV SOLIDARITA Článok 27 [47] Právo pracovníkov na informácie a konzultácie v rámci podniku Pracovníci alebo ich zástupcovia musia mať na primeraných úrovniach zaručené informácie a možnosť konzultácií v primeranom čase v prípadoch a za podmienok ustanovených právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. Vysvetlivky Tento článok sa uvádza v revidovanej Európskej sociálnej charte (článok 21) a v Charte základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva (body 17 a 18). Uplatňuje sa za podmienok ustanovených v práve Únie a vnútroštátnych právnych predpisoch. Odkaz na primerané úrovne odkazuje na úrovne ustanovené právom Únie alebo vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou, ktoré môžu zahŕňať európsku úroveň, keď tak ustanovujú právne predpisy Únie. V tejto oblasti je významné acquis Únie: články III-211 a III-212 ústavy, smernice 2002/14/ES (všeobecný rámec na informácie a konzultácie so zamestnancami v Európskom spoločenstve), 98/59/ES (kolektívne prepúšťanie), 2001/23/ES (prevody podnikov) a 94/45/ES (európske zamestnanecké rady). Článok 28 [48] Právo na kolektívne vyjednávanie a kolektívne akcie Pracovníci a zamestnávatelia alebo ich príslušné organizácie majú v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou právo vyjednávať a uzatvárať kolektívne zmluvy na zodpovedajúcich úrovniach a v prípade konfliktu záujmov uskutočniť kolektívne akcie na ochranu svojich záujmov, vrátane štrajku. Vysvetlivky Tento článok je založený na článku 6 Európskej sociálnej charty a na Charte základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva (body 12 až 14). Právo na kolektívnu akciu bolo uznané Európskym súdom pre ľudské práva ako jeden z prvkov práv odborov ustanovených v článku 11 EDĽP. Pokiaľ ide o primerané úrovne, na ktorých sa môže konať kolektívne vyjednávanie, pozri vysvetlivky k predchádzajúcemu článku. Spôsoby a obmedzenia výkonu kolektívnej akcie, vrátane štrajku, sú upravené vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou, vrátane otázky, či môžu byť vykonané súčasne v niekoľkých členských štátoch. Článok 29 [49] Právo na prístup k službám zamestnanosti Každý má právo na bezplatný prístup k službám zamestnanosti. Vysvetlivky Tento článok je založený na článku 1 ods. 3 Európskej sociálnej charty a bodu 13 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. Článok 30 [50] Ochrana v prípade bezdôvodného prepustenia Každý pracovník má právo na ochranu proti bezdôvodnému prepusteniu v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. Vysvetlivky Tento článok vychádza z článku 24 revidovanej Európskej sociálnej charty. Pozri tiež smernicu 2001/23/ES o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov, alebo častí podnikov alebo závodov a smernicu 80/987/EHS o aproximácii právnych predpisov členských štátov vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, ktorá bola zmenená a doplnená smernicou 2002/74/ES. Článok 31 [51] Spravodlivé a primerané pracovné podmienky 1. Každý pracovník má právo na pracovné podmienky, ktoré zohľadňujú jeho zdravie, bezpečnosť a dôstojnosť. 2. Každý pracovník má právo na stanovenie najvyššej prípustnej dĺžky pracovného času, denný a týždenný odpočinok, ako aj každoročnú platenú dovolenku. Vysvetlivky 1. Odsek 1 tohto článku je založený na smernici 89/391/EHS o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci. Tiež vychádza z článku 3 Európskej sociálnej charty a bodu 19 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva, a pokiaľ ide o dôstojnosť pri práci, z článku 26 revidovanej Európskej sociálnej charty. Pojem "pracovné podmienky" sa musí chápať v zmysle článku III-213 ústavy. 2. Odsek 2 je založený na smernici 93/104/ES o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, článku 2 Európskej sociálnej charty a bodu 8 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. Článok 32 [52] Zákaz detskej práce a ochrana mladistvých pri práci Zamestnávanie detí je zakázané. Minimálny vek na prijatie do zamestnania nesmie byť nižší ako minimálny vek na ukončenie povinnej školskej dochádzky bez toho, aby boli dotknuté pravidlá, ktoré môžu byť výhodnejšie pre mladistvých, a okrem obmedzených výnimiek. Mladiství prijatí do zamestnania musia mať zabezpečené pracovné podmienky primerané ich veku a musia byť chránení pred ekonomickým vykorisťovaním alebo akoukoľvek prácou, ktorá by mohla poškodiť ich bezpečnosť, zdravie alebo telesný, psychický, morálny alebo sociálny vývoj, alebo ohroziť ich vzdelávanie. Vysvetlivky Tento článok je založený na smernici 94/33/ES o ochrane mladých ľudí pri práci, článku 7 Európskej sociálnej charty a bodoch 20 až 23 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. Článok 33 [53] Rodina a pracovný život 1. Rodina má zabezpečenú právnu, ekonomickú a sociálnu ochranu. 2. Na účely zosúladenia rodinného a pracovného života, každý má právo na ochranu pred prepustením z práce z dôvodu spojeného s materstvom, ako aj právo na platenú materskú dovolenku alebo rodičovskú dovolenku po narodení alebo osvojení dieťaťa. Vysvetlivky Článok 33 ods. 1 [53] je založený na článku 16 Európskej sociálnej charty. Druhý odsek vychádza zo smernice Rady 92/85/EHS o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok a smernice Rady 96/34/ES o rámcovej dohode o rodičovskej dovolenke, uzavretej medzi UNICE, CEEP a ETUC. Tiež je založený na článku 8 (ochrana materstva) Európskej sociálnej charty a vychádza z článku 27 (právo pracovníkov s rodičovskými právami a povinnosťami na rovnaké príležitosti a zaobchádzanie) revidovanej Európskej sociálnej charty. Pojem "materstvo" zahŕňa obdobie od počatia až po skončenie kojenia. Článok 34 [54] Sociálne zabezpečenie a sociálna pomoc 1. Únia uznáva a rešpektuje právo na dávky sociálneho zabezpečenia a sociálne služby, ktoré poskytujú ochranu v prípade materstva, choroby, pracovných úrazov, závislosti alebo vysokého veku, ako aj v prípade straty zamestnania, podľa pravidiel ustanovených právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. 2. Každý, kto má bydlisko alebo sa oprávnene pohybuje v rámci Európskej únie, má právo na dávky sociálneho zabezpečenia a sociálne výhody v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. 3. S cieľom bojovať proti sociálnemu vylúčeniu a chudobe Únia uznáva a rešpektuje právo na sociálnu pomoc a pomoc pri bývaní s cieľom zabezpečiť dôstojnú existenciu všetkých osôb, ktoré nemajú dostatok prostriedkov, v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. Vysvetlivky Zásada uvedená v článku 34 ods. 1 [54] je založená na článkoch 137 a 140 Zmluvy o ES, ktoré sú v súčasnosti nahradené článkami III-210 a III-213, a na článku 12 Európskej sociálnej charty a bodu 10 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. Únia ju musí dodržiavať pri vykonávaní právomocí, ktoré boli na ňu prenesené článkami III-210 a III-213 ústavy. Odkaz na sociálne služby sa týka prípadov, v ktorých takéto služby boli vytvorené pre poskytovanie niektorých dávok, ale neznamená, že takéto služby musia byť vytvorené, pokiaľ ešte neexistujú. Pojem "materstvo" sa musí chápať v rovnakom zmysle ako v predchádzajúcom článku. Odsek 2 je založený na článkoch 12 ods. 4 a 13 ods. 4 Európskej sociálnej charty a bode 2 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva a zohľadňuje pravidlá vyplývajúce z nariadenia č. 1408/71 a nariadenia č. 1612/68. Odsek 3 vychádza z článku 13 Európskej sociálnej charty a článkov 30 a 31 revidovanej Európskej sociálnej charty a bodu 10 Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva. Únia ho musí dodržiavať v rámci politík založených na článku III-210 ústavy. Článok 35 [55] Zdravotná starostlivosť Každý má právo na prístup k preventívnej zdravotnej starostlivosti a právo využívať lekársku starostlivosť za podmienok ustanovených vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou. Pri tvorbe a vykonávaní všetkých politík a činností Únie sa zabezpečí vysoká úroveň ochrany ľudského zdravia. Vysvetlivky Zásady obsiahnuté v tomto článku sú založené na článku 152 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-278 ústavy, a na článku 11 a 13 Európskej sociálnej charty. Druhá veta článku preberá článok III-278 ods. 1. Článok 36 [56] Prístup k všeobecne prospešným službám Únia uznáva a rešpektuje prístup k všeobecne prospešným službám, ktorý je ustanovený vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou, v súlade s ústavou, s cieľom podporovať sociálnu a územnú súdržnosť Únie. Vysvetlivky Tento článok je v úplnom súlade s článkom III-122 ústavy a nevytvára žiadne nové právo. Iba ustanovuje pre Úniu zásadu rešpektovať prístup k všeobecne prospešným službám, ako je uvedené vo vnútroštátnych ustanoveniach, pokiaľ sú tieto ustanovenia v súlade s právom Únie. Článok 37 [57] Ochrana životného prostredia Vysoká úroveň ochrany životného prostredia a zlepšovanie kvality životného prostredia musia byť začlenené do politík Únie a zabezpečené v súlade so zásadou trvalo udržateľného rozvoja. Vysvetlivky Zásady obsiahnuté v tomto článku sú založené na článku 2, 6 a 174 Zmluvy o ES, ktoré sú v súčasnosti nahradené článkom I-3 ods. 3 a článkami III-119 a III-233 ústavy. Rovnako vychádza z ustanovení niektorých národných ústav. Článok 38 [58] Ochrana spotrebiteľa Politiky Únie zabezpečia vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa. Vysvetlivky Zásady obsiahnuté v tomto článku sú založené na článku 153 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom III-235 ústavy. HLAVA V OBČIANSTVO Článok 39 [59] Právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu 1. Každý občan Únie má právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu v členskom štáte, v ktorom má bydlisko, a to za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci toho štátu. 2. Poslanci Európskeho parlamentu sú volení vo všeobecných, priamych a slobodných voľbách tajným hlasovaním. Vysvetlivky Článok 39 [59] sa uplatňuje za podmienok ustanovených v častiach I a III ústavy, v súlade s článkom 52 ods. 2 charty [60]. Preto článok 39 ods. 1 [59] zodpovedá právu zaručenému v článku I-10 ods. 2 ústavy (pozri tiež právny základ v článku III-126 na prijatie podrobností na výkon tohto práva) a odsek 2 tohto článku zodpovedá článku I-20 ods. 2 ústavy. Článok 39 ods. 2 [59] preberá základné zásady volebného systému v demokratickej spoločnosti. Článok 40 [61] Právo voliť a byť volený vo voľbách do orgánov územnej samosprávy Každý občan Únie má právo voliť a byť volený vo voľbách do orgánov územnej samosprávy v členskom štáte, v ktorom má bydlisko, a to za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci toho štátu. Vysvetlivky Tento článok zodpovedá právu zaručenému v článku I-10 ods. 2 ústavy (pozri tiež právny základ v článku III-126 na prijatie podrobností na výkon tohto práva). V súlade s článkom 52 ods. 2 charty [60] sa uplatňuje za podmienok ustanovených v týchto článkoch častí I a III ústavy. Článok 41 [62] Právo na dobrú správu vecí verejných 1. Každý má právo, aby inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie vybavovali jeho záležitosti nestranne, spravodlivo a v primeranej lehote. 2. Toto právo zahŕňa najmä: a) právo každej osoby na vypočutie skôr, ako je prijaté akékoľvek individuálne opatrenie, ktoré by sa jej mohlo nepriaznivo dotýkať alebo byť namierené voči nej, b) právo každej osoby na prístup k spisu, ktorý sa jej týka, za predpokladu rešpektovania oprávnených záujmov dôvernosti a služobného a obchodného tajomstva, c) povinnosť správy odôvodniť svoje rozhodnutia. 3. Každý má právo na náhradu škody spôsobenej inštitúciami alebo zamestnancami Únie pri výkone svojich funkcií, v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov. 4. Každý sa môže obrátiť na inštitúcie Únie v jednom z jazykov ústavy a musí dostať odpoveď v rovnakom jazyku. Vysvetlivky Článok 41 [62] je založený na existencii Únie, ktorá je založená na zásade právneho štátu a ktorej charakteristické znaky boli rozvinuté v judikatúre obsahujúcej okrem iného dobrú správu vecí verejných ako všeobecnú právnu zásadu (pozri okrem iného rozsudok Súdu z 31. marca 1992 vo veci C-255/90 P, Burban, Zb. 1992, s. I-2253, ako aj rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1995 vo veci T-167/94 Nölle, Zb. 1995, s. II-2589 a z 9. júla 1999 vo veci T-231/97 New Europe Consulting a. i., Zb. 1999, s. II-2403). Vyjadrenie tohto práva v prvých dvoch odsekoch vyplýva z judikatúry (rozsudok Súdu z 15. októbra 1987 vo veci 222/86 Heylens, Zb. 1987, s. 4097, bod 15, rozsudok z 18. októbra 1989 vo veci 374/87 Orkem, Zb. 1989, s. 3283, rozsudok z 21. novembra 1991 vo veci C 269/90 TU München, Zb. 1991, s. I-5469), ako aj rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. decembra 1994 vo veci T 450/93 Lisrestal, Zb. 1994, s. II-1177, z 18. septembra 1995 vo veci T 167/94 Nölle, Zb. 1995, s. II-258) a pokiaľ ide o povinnosť odôvodniť rozhodnutia na článku 253 Zmluvy o ES, ktorý je v súčasnosti nahradený článkom I-38 ods. 2 ústavy (pozri tiež právny základ v článku III-398 ústavy na prijatie legislatívnych aktov v záujme otvorenej, efektívnej a nezávislej európskej administratívy). Odsek 3 opakovane priznáva právo v súčasnosti zaručené v článku III-431 ústavy. Odsek 4 opakovane priznáva právo v súčasnosti zaručené v článku I-10 ods. 2 písm. d) a v článku III-129 ústavy. V súlade s článkom 52 ods. 2 charty [63] sa tieto práva uplatňujú za podmienok a v rámci obmedzení vymedzených v časti III ústavy. Právo na účinný prostriedok nápravy, ktorý je dôležitým aspektom tejto otázky, je zaručené v článku 47 tejto charty [64]. Článok 42 [65] Právo na prístup k dokumentom Každý občan Únie, ako aj každá fyzická osoba, ktorá má bydlisko, alebo každá právnická osoba, ktorá má sídlo v členskom štáte, má právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie bez ohľadu na ich nosič. Vysvetlivky Právo zaručené v tomto článku bolo prevzaté z článku 255 Zmluvy o ES, na ktorého základe bolo neskôr prijaté nariadenie 1049/2001. Európsky dohovor rozšíril toto právo na dokumenty inštitúcií, orgánov a agentúr vo všeobecnosti, bez ohľadu na ich formu (pozri článok I-50 ods. 3 ústavy). V súlade s článkom 52 ods. 2 charty [63] sa právo na prístup k dokumentom vykonáva za podmienok a v rámci obmedzení vymedzených v článku I-50 ods. 3 a článku III-399 ústavy. Článok 43 [66] Európsky ombudsman Každý občan Únie, ako aj každá fyzická osoba, ktorá má bydlisko, alebo každá právnická osoba, ktorá má sídlo v členskom štáte, má právo oznámiť Európskemu ombudsmanovi Únie prípady nesprávneho úradného postupu inštitúcií, orgánov, úradov alebo agentúr Únie, s výnimkou Súdneho dvora Európskej únie v rámci výkonu jeho súdnych právomocí. Vysvetlivky Právo zaručené v tomto článku je právom zaručeným v článkoch I-10 a III-335 ústavy. V súlade s článkom 52 ods. 2 charty [63] sa uplatňuje za podmienok vymedzených v týchto dvoch článkoch. Článok 44 [67] Petičné právo Každý občan Únie, ako aj každá fyzická osoba, ktorá má bydlisko, alebo každá právnická osoba, ktorá má sídlo v členskom štáte, má právo obrátiť sa s petíciou na Európsky parlament. Vysvetlivky Právo zaručené v tomto článku je právom zaručeným v článkoch I-10 a III-334 ústavy. V súlade s článkom 52 ods. 2 charty [63] sa uplatňuje za podmienok vymedzených v týchto dvoch článkoch. Článok 45 [68] Sloboda pohybu a pobytu 1. Každý občan Únie má právo na slobodný pohyb a pobyt na území členských štátov. 2. Sloboda pohybu a pobytu sa môže priznať v súlade s ústavou štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa oprávnene zdržiavajú na území členského štátu. Vysvetlivky Právo zaručené v odseku 1 je právom zaručeným v článku I-10 ods. 2 ústavy (pozri tiež právny základ v článku III-125 a rozsudok Súdneho dvora zo 17. septembra 2002 vo veci C-413/99 Baumbast, Zb. 2002, s. 709). V súlade s článkom 52 ods. 2 charty [63] sa uplatňuje za podmienok a v rámci obmedzení vymedzených v časti III ústavy. Odsek 2 sa odvoláva na právomoci prenesené na Úniu článkami III-265 a III-267 ústavy. Z toho vyplýva, že priznanie tohto práva závisí na vykonávaní tejto právomoci inštitúciami. Článok 46 [69] Diplomatická a konzulárna ochrana Každý občan Únie má na území tretej krajiny, v ktorej sa nenachádza diplomatické zastupiteľstvo členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, právo na poskytnutie ochrany diplomatickými alebo konzulárnymi orgánmi ktoréhokoľvek iného členského štátu za rovnakých podmienok, ako štátni príslušníci takéhoto štátu. Vysvetlivky Právo zaručené v tomto článku je právom zaručeným v článku I-10 ústavy; pozri tiež právny základ v článku III-127. V súlade s článkom 52 ods. 2 charty [70] sa uplatňuje za podmienok ustanovených v týchto článkoch. HLAVA VI SPRAVODLIVOSŤ Článok 47 [71] Právo na účinný prostriedok nápravy a spravodlivý proces Každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom za predpokladu dodržania podmienok ustanovených v tomto článku. Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Každý má možnosť získať poradenstvo, obhajovať sa osobne a byť zastúpený. Právna pomoc sa poskytuje osobám, ktoré nemajú dostatočné prostriedky v prípade, ak je táto pomoc potrebná na zabezpečenie efektívneho prístupu k spravodlivosti. Vysvetlivky Prvý odsek je založený na článku 13 EDĽP: "Každý, koho práva a slobody priznané týmto Dohovorom boli porušené, musí mať účinné právne prostriedky nápravy pred národným orgánom, aj keď sa porušenia dopustili osoby pri plnení úradných povinností." V práve Únie je však ochrana rozsiahlejšia, pretože zaručuje právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom. Súdny dvor uznal toto právo vo svojom rozsudku z 15. mája 1986 ako všeobecnú zásadu práva Únie (vo veci 222/84 Johnston, Zb. 1986, s. 1651; pozri tiež rozsudok z 15. októbra 1987 vo veci 222/86 Heylens, Zb. 1987, s. 4097 a rozsudok z 3. decembra 1992 vo veci C - 97/91 Borelli, Zb. 1992, I-6313). Podľa súdu sa táto zásada práva Únie vzťahuje tiež na členské štáty, pokiaľ uplatňujú právo Únie. Začlenenie tejto judikatúry do charty nemalo za cieľ zmeniť systém súdnej kontroly ustanovený v zmluvách a najmä nie pravidlá týkajúce sa prípustnosti priamych žalôb na Súdny dvor Európskej únie. Európsky dohovor uznal systém súdnej kontroly Únie vrátane pravidiel prípustnosti a po zmenách a doplneniach niektorých aspektov ich potvrdil, ako je to zohľadnené v článkoch III-353 a III-381 ústavy a najmä v článku III-365 ods. 4. Článok 47 [71] sa vzťahuje na inštitúcie Únie a členské štáty, pokiaľ vykonávajú právo Únie, a to s ohľadom na všetky práva zaručené právom Únie. Druhý odsek zodpovedá článku 6 ods. 1 EDĽP, ktorý znie: "Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom, ktorý rozhodne o jeho občianskych právach alebo záväzkoch, alebo o oprávnenosti akéhokoľvek trestného obvinenia proti nemu. Rozsudok musí byť vyhlásený verejne, ale tlač a verejnosť môžu byť vylúčené buď po dobu celého, alebo časti procesu v záujme mravnosti, verejného poriadku alebo národnej bezpečnosti v demokratickej spoločnosti, alebo keď to vyžadujú záujmy maloletých alebo ochrana súkromného života účastníkov, alebo, v rozsahu považovanom súdom za úplne nevyhnutný, pokiaľ by, vzhľadom na osobitné okolnosti, verejnosť konania mohla byť na ujmu záujmom spoločnosti." V práve Únie nie je právo na spravodlivé prejednanie obmedzené len na spory, ktoré sa vzťahujú na práva a povinnosti občianskoprávneho charakteru. Toto je jeden z dôsledkov skutočnosti, že Únia je spoločenstvo založené na zásade právneho štátu, ako to bolo vyslovené Súdom vo veci 294/83"Les Verts"/Európsky parlament (rozsudok z 23. apríla 1986, Zb. 1988, s. 1339). Avšak s výnimkou rozsahu ich pôsobnosti sa záruky priznané EDĽP uplatňujú podobným spôsobom v rámci Únie. Pokiaľ ide o tretí odsek, treba poznamenať, že v súlade s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva sa musí poskytnúť právna pomoc v prípade, že by absencia takejto pomoci znemožnila zabezpečenie efektívneho prístupu k spravodlivosti (rozsudok ESĽP z 9. 10. 1979 vo veci Airey, séria A, zväzok 32, s. 11). Existuje tiež systém právnej pomoci pre veci prejednávané pred Súdnym dvorom Európskej únie. Článok 48 [72] Prezumpcia neviny a právo na obhajobu 1. Každý, kto je obvinený, sa považuje za nevinného, pokým jeho vina nebola preukázaná zákonným spôsobom. 2. Každý, kto je obvinený, má zaručené právo na obhajobu. Vysvetlivky Článok 48 je rovnaký ako článok 6 ods. 2 a 3 EDĽP, ktorý znie: "2. Každý, kto je obvinený z trestného činu, sa považuje za nevinného, pokým jeho vina nebola preukázaná zákonným spôsobom. 3. Každý, kto je obvinený z trestného činu, má tieto minimálne práva: a) byť bez meškania a v jazyku, ktorému rozumie, podrobne oboznámený s povahou a dôvodom obvinenia proti nemu, b) mať primeraný čas a možnosti na prípravu svojej obhajoby, c) obhajovať sa osobne alebo s pomocou obhajcu podľa vlastného výberu, alebo pokiaľ nemá prostriedky na zaplatenie obhajcu, aby sa mu poskytol bezplatne, ak to záujmy spravodlivosti vyžadujú, d) vyslúchať alebo dať vyslúchať svedkov proti sebe a dosiahnuť predvolanie a výsluch svedkov vo svoj prospech za rovnakých podmienok, ako svedkov proti sebe, e) mať bezplatnú pomoc tlmočníka, ak nerozumie jazyku používanému pred súdom alebo týmto jazykom nehovorí." V súlade s článkom 52 ods. 3 charty [73] má toto právo rovnaký význam a rozsah pôsobnosti ako právo zaručené EDĽP. Článok 49 [74] Zásady zákonnosti a primeranosti trestných činov a trestov 1. Nikoho nemožno odsúdiť za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, nebolo podľa vnútroštátneho alebo medzinárodného práva trestným činom. Takisto nesmie byť uložený trest prísnejší, než aký bolo možné uložiť v čase spáchania trestného činu. Ak po spáchaní trestného činu zákon ustanovuje miernejší trest, uloží sa tento trest. 2. Tento článok nebráni súdeniu a potrestaniu osoby za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, bolo trestné podľa všeobecných právnych zásad uznávaných spoločenstvom národov. 3. Prísnosť trestov nesmie byť neprimeraná trestnému činu. Vysvetlivky Tento článok preberá tradičné pravidlo zákazu retroaktivity zákonov a trestov. Bolo doplnené pravidlo retroaktivity miernejšieho trestného zákona, ktoré existuje v niekoľkých členských štátoch a ktoré je uvedené v článku 15 Paktu o občianskych a politických právach. Článok 7 EDĽP znie: "1. Nikoho nemožno odsúdiť za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, nebolo podľa vnútroštátneho alebo medzinárodného práva trestným činom. Takisto nesmie byť uložený trest prísnejší, než aký bolo možné uložiť v čase spáchania trestného činu. 2. Tento článok nebráni súdeniu a potrestaniu osoby za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, bolo trestné podľa všeobecných právnych zásad uznávaných civilizovanými národmi." V odseku 2 bol vypustený odkaz na "civilizované" národy; toto však nemení význam tohto odseku, ktorý odkazuje najmä na trestné činy proti ľudskosti. V súlade s článkom 52 ods. 3 charty [75] má preto právo tu zaručené rovnaký význam a rozsah ako právo zaručené EDĽP. Odsek 3 preberá všeobecnú zásadu primeranosti medzi trestami a trestnými činmi, ktoré sú obsiahnuté v spoločných ústavných tradíciách členských štátov a v judikatúre Súdneho dvora Európskych spoločenstiev. Článok 50 [76] Právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní za trestný čin, za ktorý už bol oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v rámci Únie v súlade so zákonom. Vysvetlivky Článok 4 Protokolu č. 7 k EDĽP znie: "1. Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní podliehajúcom právomoci toho istého štátu za trestný čin, za ktorý už bol oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom podľa zákona a trestného poriadku tohto štátu. 2. Ustanovenia predchádzajúceho odseku nie sú na prekážku obnove konania podľa zákona a trestného poriadku príslušného štátu, ak nové alebo novoodhalené skutočnosti alebo podstatná chyba v predchádzajúcom konaní mohli ovplyvniť rozhodovanie vo veci. 3. Od tohto článku nemožno odstúpiť podľa článku 15 Dohovoru." Zásada "non bis in idem" sa uplatňuje v práve Únie (spomedzi významnej judikatúry pozri rozsudok z 5. mája 1996 vo veci 18/65 a 35/65 vo veci Gutmann/Komisia Zb. 1966, s. 150 a najnovšiu vec, rozhodnutie Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, spojené veci T-305/94 a. i., Limburgse Vinyl Maatschappij NV/Komisia Zb. s. II-931). Pravidlo zakazujúce kumuláciu odkazuje na kumuláciu dvoch sankcií rovnakej povahy, teda trestných sankcií. V súlade s článkom 50 [76] sa zásada "non bis in idem" uplatňuje nielen v rámci jurisdikcie jedného štátu, ale aj medzi jurisdikciami niekoľkých členských štátov. Toto zodpovedá acquis práva Únie; pozri články 54 až 58 Schengenského dohovoru a rozsudok Súdneho dvora z 11. februára 2003 vo veci C-187/01 Gözütok (ešte neuverejnený), článok 7 Dohovoru o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev a článok 10 Dohovoru o boji proti korupcii. Veľmi obmedzené výnimky, v ktorých dohovory povoľujú členským štátom odchýliť sa od zásady "non bis in idem", sú zahrnuté do horizontálnej doložky v článku 52 ods. 1 charty [77], ktorá sa týka obmedzení. Pokiaľ ide o situácie uvedené v článku 4 Protokolu č. 7, teda o uplatňovanie zásady v rámci toho istého členského štátu, zaručené právo má rovnaký význam a rozsah ako zodpovedajúce právo v EDĽP. HLAVA VII VŠEOBECNÉ USTANOVENIA UPRAVUJÚCE VÝKLAD A UPLATŇOVANIE CHARTY Článok 51 [78] Rozsah pôsobnosti 1. Ustanovenia tejto charty sú určené pre inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie za predpokladu dodržiavania zásady subsidiarity, ako aj pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie. V dôsledku toho rešpektujú práva, dodržiavajú zásady a podporujú ich uplatňovanie v súlade so svojimi príslušnými právomocami a za predpokladu dodržiavania obmedzení právomocí Únie, ktoré boli na ňu prenesené v iných častiach ústavy. 2. Táto charta nerozširuje rozsah pôsobnosti práva Únie nad rámec právomocí Únie, ani nezakladá žiadnu novú právomoc ani úlohu pre Úniu, a nemení právomoci a úlohy vymedzené v iných častiach ústavy. Vysvetlivky Cieľom článku 51 [78] je určiť rozsah pôsobnosti charty. Snahou je jasne vymedziť, že charta sa vzťahuje najmä na inštitúcie a orgány Únie, za predpokladu dodržiavania zásady subsidiarity. Toto ustanovenie bolo upravené s ohľadom na článok 6 ods. 2 Zmluvy o Európskej Únii, ktorý ukladal Únii povinnosť rešpektovať základné práva, ako aj s mandátom daným na zasadnutí Európskej rady v Kolíne. Pojem "inštitúcie" je obsiahnutý v časti I ústavy. Výraz "orgány, úrady a agentúry" sa bežne v ústave používa a odkazuje na všetky subjekty zriadené ústavou alebo právnymi aktmi z nej odvodenými (pozri napr. článok I-50 a I-51 ústavy). Čo sa týka členských štátov, z judikatúry Súdu jednoznačne vyplýva, že povinnosť rešpektovať základné práva vymedzené v rámci Únie je pre členské štáty záväzná výlučne vtedy, ak konajú v rámci rozsahu pôsobnosti práva Únie (rozsudok z 13. júla 1989 vo veci 5/88 Wachauf, Zb. 1989, s. 2609; rozsudok z 18. júna 1991 vo veci ERT, Zb. 1991, s. I-2925); rozsudok z 18. decembra 1997 vo veci C-309/96 Annibaldi, Zb. 1997, s. I-7493). Súdny dvor nedávno potvrdil túto judikatúru nasledovným spôsobom: "Naviac je potrebné si uvedomiť, že požiadavky vyplývajúce z ochrany základných práv v právnom poriadku Spoločenstva sú rovnako záväzné pre členské štáty, pokiaľ vykonávajú právne akty Spoločenstva…" (rozsudok z 13. apríla 2000 vo veci C-292/97, Zb. 2000, s. 2737, bod 37). Toto pravidlo, ako je obsiahnuté v tejto charte, sa samozrejme vzťahuje tiež na ústredné orgány, ako aj na regionálne alebo miestne orgány) a na verejnoprávne subjekty, pokiaľ vykonávajú právo Únie. Odsek 2, v spojení s druhou vetou odseku 1, potvrdzuje, že charta nesmie mať za dôsledok rozširovanie právomocí a úloh, ktoré boli na Úniu prenesené inými časťami ústavy. Uvedené sa výslovne uvádza kvôli logickým dôsledkom zásady subsidiarity a skutočnosti, že Únia má len tie právomoci, ktoré na ňu boli prenesené. Základné práva tak, ako sú zaručené v Únii, vyvolávajú právne účinky len v rámci právomocí ustanovených časťou I a III ústavy. V dôsledku toho môže povinnosť pre inštitúcie Únie, v zmysle druhej vety odseku 1, podporovať zásady uvedené v charte vzniknúť len v rámci obmedzení tých istých právomocí. Odsek 2 takisto potvrdzuje, že charta nesmie mať za dôsledok rozširovanie rozsahu pôsobnosti práva Únie mimo právomoci Únie, ako je ustanovené v iných častiach ústavy. Súdny dvor už skôr ustanovil toto pravidlo s ohľadom na základné práva uznávané ako súčasť práva Únie (rozsudok zo 17. februára 1998 vo veci C-249/96 Grant, Zb. 1998, s. I-621, bod 45). V súlade s týmto pravidlom je zrejmé, že začlenenie charty do ústavy nemôže byť chápané ako rozšírenie rozsahu činnosti členských štátov, ktorá je považovaná za "vykonávanie práva Únie" (v zmysle odseku 1 a vyššie uvedenej judikatúry). Článok 52 [79] Rozsah a výklad práv a zásad 1. Akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto charte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd. Za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom vo všeobecnom záujme, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných. 2. Práva uznané v tejto charte, ktoré sú predmetom úpravy ustanovení iných častí ústavy, sa vykonávajú za podmienok a v rámci obmedzení vymedzených v tých častiach. 3. V rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v Dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom dohovore. Toto ustanovenie nebráni tomu, aby právo Únie priznávalo väčší rozsah ochrany týchto práv. 4. V rozsahu, v akom táto charta uznáva základné práva vyplývajúce z ústavných tradícií spoločných pre členské štáty, sa tieto práva musia vykladať v súlade s týmito tradíciami. 5. Ustanovenia tejto charty, ktoré obsahujú zásady, môžu byť vykonávané aktmi prijatými inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie a aktmi členských štátov, ak tieto vykonávajú právo Únie, pri uplatňovaní svojich príslušných právomocí. Týchto ustanovení sa možno dovolávať pred súdom len na účely ich výkladu a preskúmavania ich zákonnosti. 6. V plnej miere sa musia zohľadniť vnútroštátne právne predpisy a prax tak, ako je to vymedzené v tejto charte. 7. Súdy Únie a členských štátov prihliadajú na vysvetlivky vypracované s cieľom poskytnúť usmernenia pri výklade charty základných práv. Vysvetlivky Účelom článku 52 [80] je ustanoviť rozsah pôsobnosti práv a zásad charty a upraviť pravidlá na ich výklad. Odsek 1 sa zaoberá režimom obmedzenia práv. Formulácia vychádza z judikatúry Súdneho dvora: "…podľa ustálenej judikatúry môžu byť obmedzenia uvalené na výkon základných slobôd, najmä v rámci spoločnej organizácie trhu, za predpokladu, že tieto obmedzenia skutočne zodpovedajú cieľom vo všeobecnom záujme, ktoré sleduje Spoločenstvo, a nevytvárajú, s ohľadom na tieto ciele, neprimerané a neodôvodnené prekážky podkopávajúce samotnú podstatu týchto práv" (rozsudok z 13. apríla 2000 vo veci C-292/97, bod 45). Odkaz na všeobecné záujmy uznané Úniou zahŕňa tiež ciele uvedené v článku I-2 ústavy a iné záujmy chránené osobitnými ustanoveniami ústavy, ako je tomu v článku I-5 ods. 1, článok III-133 ods. 3 a články III-154 a III-436. Odsek 2 odkazuje na práva, ktoré už boli výslovne zaručené v Zmluve o založení Európskeho spoločenstva a uznané chartou a ktoré sa v súčasnosti nachádzajú v iných častiach ústavy (najmä práva vyplývajúce z občianstva Únie). Vysvetľuje, že tieto práva stále podliehajú podmienkam a obmedzeniam vzťahujúcim sa na právo Únie, na ktorom sú založené, a ktoré sú v súčasnosti ustanovené v častiach I a III ústavy. Charta nemení systém práv, ktorý bol vymedzený Zmluvou o ES a ktorý je v súčasnosti prevzatý v častiach I a III ústavy. Cieľom odseku 3 je zabezpečiť potrebnú súdržnosť medzi chartou a EDĽP ustanovením pravidla, že v rozsahu, v akom práva podľa tejto charty zodpovedajú právam zaručeným EDĽP, ich zmysel a rozsah, vrátane prípustných obmedzení, je rovnaký ako v prípade práv ustanovených EDĽP. Uvedené najmä znamená, že zákonodarca musí pri stanovovaní obmedzení pre tieto práva dodržiavať rovnaké normy, aké vyplývajú z podrobnej úpravy obmedzení ustanovených v EDĽP, ktoré sa preto vzťahujú na práva zahrnuté v tomto odseku bez toho, aby tým bola narušená autonómia práva Únie a Súdneho dvora Európskej únie. Odkaz na EDĽP sa vzťahuje na dohovor a jeho protokoly. Zmysel a rozsah zaručených práv je ustanovený nielen znením týchto právnych nástrojov, ale aj judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva a Súdneho dvora Európskej únie. Posledná veta odseku umožňuje Únii zaručiť širšiu ochranu. V každom prípade, úroveň ochrany zabezpečená chartou nemôže byť nikdy nižšia ako úroveň, ktorá je zaručená EDĽP. Charta nebráni možnosti členských štátov využiť ustanovenie článku 15 EDĽP, ktorý umožňuje výnimky z práv zaručených EDĽP v prípade vojny alebo iného verejného ohrozenia štátnej existencie v prípade, keď prijímajú opatrenia v oblasti národnej obrany v prípade vojny a na udržanie poriadku v súlade s ich povinnosťami upravenými v článku I-5 ods. 1 a v článkoch III-131 a III-262 ústavy. Zoznam práv, ktoré môžu byť v tomto štádiu, bez dosahu na možný vývoj práva, právnych aktov a zmlúv, považované za zodpovedajúce právam v EDĽP v zmysle tohto odseku, je uvedený nižšie. Neuvádza opätovne práva, ktoré sa dopĺňajú k právam uvedeným v EDĽP. 1. Články charty, ktorých zmysel a rozsah je rovnaký ako v prípade zodpovedajúcich článkov EDĽP: - článok 2 [81] zodpovedá článku 2 EDĽP, - článok 4 [82] zodpovedá článku 3 EDĽP, - článok 5 [83] ods. 1 a 2 zodpovedá článku 4 EDĽP, - článok 6 [84] zodpovedá článku 5 EDĽP, - článok 7 [85] zodpovedá článku 8 EDĽP, - článok 10 [86] ods. 1 zodpovedá článku 9 EDĽP, - článok 11 [87] zodpovedá článku 10 EDĽP bez toho, aby boli dotknuté akékoľvek obmedzenia, ktoré môže právo Únie uplatniť na právo členských štátov na zavedenie povolení uvedených v tretej vete článku 10 ods. 1 EDĽP, - článok 17 [88] zodpovedá článku 1 Dodatkového protokolu k EDĽP, - článok 19 [89] ods. 1 zodpovedá článku 4 Dodatkového protokolu č. 4, - článok 19 [89] ods. 2 zodpovedá článku 3 EDĽP v zmysle výkladu Európskeho súdu pre ľudské práva, - článok 48 [90] zodpovedá článku 6 ods. 2 a 3 EDĽP, - článok 49 [91] ods. 1 (s výnimkou poslednej vety) a odsek 2 zodpovedá článku 7 EDĽP. 2. Články, ktorých zmysel je rovnaký ako v prípade zodpovedajúcich článkov EDĽP, ale ktorých rozsah je širší: - článok 9 [92] upravuje rovnakú oblasť ako článok 12 EDĽP, ale jeho rozsah pôsobnosti môže byť rozšírený o ďalšie formy manželstva, ak sú tieto formy zavedené vnútroštátnymi právnymi predpismi, - článok 12 [93] ods. 1 zodpovedá článku 11 EDĽP, ale jeho rozsah pôsobnosti je rozšírený na úroveň Európskej únie, - článok 14 [94] ods. 1 zodpovedá článku 2 Dodatkového protokolu k EDĽP, ale jeho rozsah pôsobnosti je rozšírený tak, že upravuje prístup k odbornému vzdelávaniu a príprave a ďalšiemu vzdelávaniu, - článok 14 [94] ods. 3 zodpovedá článku 2 Dodatkového protokolu k EDĽP s ohľadom na rodičovské práva a povinnosti, - článok 47 [95] ods. 2 a 3 zodpovedá článku 6 ods. 1 EDĽP, ale obmedzenie ustanovovania občianskych práv a povinností alebo obvinení z trestných činov sa neuplatňuje v súvislosti s právom Únie a jeho vykonávaním, - článok 50 [96] zodpovedá článku 4 Protokolu č. 7 k EDĽP, ale rozsah jeho pôsobnosti je medzi súdmi členských štátov rozšírený na úroveň Európskej únie, - nakoniec, občania Európskej únie nemôžu byť považovaní za cudzincov v rozsahu pôsobnosti práva Únie v dôsledku zákazu akejkoľvek diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti. Obmedzenia, ktoré ustanovuje článok 16 EDĽP v súvislosti s právami cudzincov, sa preto na nich v tomto rámci nevzťahujú. Pravidlo výkladu uvedené v odseku 4 je založené na formulácii článku 6 ods. 2 Zmluvy o Európskej únii (pozri súčasné znenie článku I-9 ods. 3 ústavy) s náležitým zreteľom na spoločné ústavné tradície, ktorými sa riadi Súdny dvor (napr. rozsudok z 13. decembra 1979 vo veci 44/79 Hauer, Zb. 1979, s. 3727; rozsudok z 18. mája 1982 vo veci 155/79 AM&S, Zb. 1982, s. 1575). Podľa tohto pravidla, ktoré sa uprednostňuje pred rigidným prístupom "najmenšieho spoločného menovateľa", by mali byť dotknuté práva charty vykladané spôsobom zaručujúcim vysokú mieru ochrany, ktorá je náležito prispôsobená právu Únie a je v súlade so spoločnými ústavnými tradíciami. Odsek 5 vysvetľuje rozdiel medzi "právami" a "zásadami" upravenými v charte. Na základe tohto rozdielu sú subjektívne práva rešpektované, zatiaľ čo zásady sú dodržiavané [článok 51 ods. 1 [97]]. Zásady môžu byť vykonávané prostredníctvom legislatívnych alebo vykonávacích aktov (prijatých Úniou v súlade s jej právomocami a členskými štátmi, avšak iba v prípade, ak vykonávajú právo Únie); s ohľadom na uvedené sa pre súdy stávajú významnými, len ak sú tieto akty vykladané alebo preskúmavané. Nespôsobujú však vznik priameho nároku na pozitívne konanie zo strany inštitúcií Únie alebo orgánov členských štátov, čo je v súlade s judikatúrou Súdneho dvora (pozri najmä judikatúru týkajúcu sa "zásady predchádzaniu škodám" uvedenú v článku 174 ods. 2 Zmluvy o ES (nahradený článkom III-233 ústavy): rozsudok vynesený Súdom prvého stupňa z 11. septembra 2002 vo veci T-13/99, Pfizer/Rada, s množstvom odkazov na skoršiu judikatúru; a sériu rozsudkov k článku 33 (bývalý článok 39) o zásadách poľnohospodárskeho práva, napr. rozsudok Súdneho dvora vo veci C-265/85, Van den Berg, Zb. 1987, s. 1155: preskúmanie zásady stabilizácie trhu a oprávnených očakávaní) a s prístupom ústavných systémov členských štátov k "zásadám", najmä v oblasti sociálneho práva. Pre ilustráciu, príklady zásad uznaných v charte zahŕňajú napr. články 25, 26 a 37 [98]. V niektorých prípadoch môže článok charty obsahovať tak prvky práva, ako aj zásady, napr. články 23, 33 a 34 [99]. Odsek 6 odkazuje na rozličné články v charte, ktoré v duchu subsidiarity odkazujú na vnútroštátne právne predpisy a prax. Článok 53 [100] Úroveň ochrany Žiadne ustanovenie tejto charty sa nesmie vykladať tak, že obmedzuje alebo porušuje ľudské práva a základné slobody uznané, v rámci príslušného rozsahu ich pôsobnosti, právom Únie, medzinárodným právom a medzinárodnými dohovormi, ktorých zmluvnou stranou je Únia alebo všetky členské štáty, a najmä Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ako aj ústavami členských štátov. Vysvetlivky Cieľom tohto ustanovenia je zachovať úroveň ochrany, ktorá sa právam a slobodám v súčasnosti zaručuje, v rámci príslušného rozsahu pôsobnosti, právom Únie, právom členských štátov a medzinárodným právom. Z dôvodu jeho významu je uvedený EDĽP. Článok 54 [101] Zákaz zneužívania práv Žiadne ustanovenie tejto charty sa nesmie vykladať tak, že zahŕňa právo vyvíjať činnosť alebo dopúšťať sa činov zameraných na poškodenie práv a slobôd uznaných v tejto charte alebo na ich obmedzenie vo väčšom rozsahu, ako je ustanovený v tejto charte. Vysvetlivky Tento článok zodpovedá článku 17 EDĽP: "Nič v tomto Dohovore sa nemôže vykladať tak, akoby dávalo štátu, skupine alebo jednotlivcovi akékoľvek právo vyvíjať činnosť alebo dopúšťať sa činov zameraných na zničenie ktoréhokoľvek z tu priznaných práv a slobôd alebo na obmedzovanie týchto práv a slobôd vo väčšom rozsahu, než to Dohovor ustanovuje." [1] Články II-111 a II-112 ústavy. [2] Článok II-61 ústavy. [3] Článok II-62 ústavy. [4] Článok II-62 ods. 2 ústavy [5] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [6] Článok II-63 ústavy. [7] Článok II-63 ústavy. [8] Článok II-64 ústavy. [9] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [10] Článok II-65 ústavy. [11] Článok II-65 ústavy. [12] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [13] Článok II-66 ústavy. [14] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [15] Článok II-66 ústavy. [16] Článok II-67 ústavy. [17] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [18] Článok II-68 ústavy. [19] Článok II-69 ústavy. [20] Článok II-70 ústavy. [21] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [22] Článok II-71 ústavy. [23] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [24] Článok II-72 ústavy. [25] Článok II-72 ústavy. [26] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [27] Článok II-73 ústavy. [28] Článok II-61 ústavy. [29] Článok II-74 ústavy. [30] Článok II-84 ústavy. [31] Článok II-75 ústavy. [32] Článok II-112 ods. 2 ústavy. [33] Článok II-76 ústavy. [34] Článok II-112 ods. 1 ústavy. [35] Článok II-77 ústavy. [36] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [37] Článok II-78 ústavy. [38] Článok II-79 ústavy. [39] Článok II-80 ústavy. [40] Článok II-81 ústavy. [41] Článok II-82 ústavy. [42] Článok II-83 ústavy. [43] Článok II-112 ods. 2 ústavy. [44] Článok II-84 ústavy. [45] Článok II-85 ústavy. [46] Článok II-86 ústavy. [47] Článok II-87 ústavy. [48] Článok II-88 ústavy. [49] Článok II-89 ústavy. [50] Článok II-90 ústavy. [51] Článok II-91 ústavy. [52] Článok II-92 ústavy. [53] Článok II-93 ústavy. [54] Článok II-94 ústavy. [55] Článok II-95 ústavy. [56] Článok II-96 ústavy. [57] Článok II-97 ústavy. [58] Článok II-98 ústavy. [59] Článok II-99 ústavy. [60] Článok II-112 ods. 2 ústavy. [61] Článok II-100 ústavy. [62] Článok II-101 ústavy. [63] Článok II-112 ods. 2 ústavy. [64] Článok II-107 ústavy. [65] Článok II-102 ústavy. [66] Článok II-103 ústavy. [67] Článok II-104 ústavy. [68] Článok II-105 ústavy. [69] Článok II-106 ústavy. [70] Článok II-112 ods. 2 ústavy. [71] Článok II-107 ústavy. [72] Článok II-108 ústavy. [73] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [74] Článok II-109 ústavy. [75] Článok II-112 ods. 3 ústavy. [76] Článok II-110 ústavy. [77] Článok II-112 ods. 1 ústavy. [78] Článok II-111 ústavy. [79] Článok II-112 ústavy. [80] Článok II-112 ústavy. [81] Článok II-62 ústavy. [82] Článok II-64 ústavy. [83] Článok II-65 ústavy. [84] Článok II-66 ústavy. [85] Článok II-67 ústavy. [86] Článok II-70 ústavy. [87] Článok II-71 ústavy. [88] Článok II-77 ústavy. [89] Článok II-79 ústavy. [90] Článok II-108 ústavy. [91] Článok II-109 ústavy. [92] Článok II-69 ústavy. [93] Článok II-72 ústavy. [94] Článok II-74 ústavy. [95] Článok II-107 ústavy. [96] Článok II-110 ústavy. [97] Článok II-111 ústavy. [98] Články II-85, II-86 a II-97 ústavy. [99] Články II-83, II-93 a II-94 ústavy. [100] Článok II-113 ústavy. [101] Článok II-114 ústavy. --------------------------------------------------