RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene L 261/21

DECIZIA NR. 416/10/COL A AUTORITĂȚII AELS DE SUPRAVEGHERE

din 3 noiembrie 2010

privind impozitarea întreprinderilor de investiții în temeiul Legii fiscale a statului Liechtenstein

(Liechtenstein)

AUTORITATEA AELS DE SUPRAVEGHERE („AUTORITATEA”),

AVÂND ÎN VEDERE Acordul privind Spațiul Economic European („Acordul privind SEE”), în special articolele 61-63 și Protocolul 26,

AVÂND ÎN VEDERE Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție („Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție”), în special articolul 24,

AVÂND ÎN VEDERE Protocolul 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție („Protocolul 3”), în special articolul 1 alineatul (2) din partea I și articolul 4 alineatul (4), articolul 6, articolul 7 alineatul (5) și articolul 14 din partea II,

AVÂND ÎN VEDERE versiunea consolidată a Deciziei nr. 195/04/COL a Autorității din 14 iulie 2004 privind dispozițiile de punere în aplicare prevăzute la articolul 27 din partea II a Protocolului 3 („Decizia privind dispozițiile de aplicare”) (1),

solicitând părților interesate să își prezinte observațiile în conformitate cu dispozițiile menționate și având în vedere observațiile acestora,

întrucât:

I. FAPTE

1. PROCEDURĂ

Prin scrisoarea din 14 martie 2007, Autoritatea a trimis o cerere de informații autorităților din Liechtenstein privind diverse derogări fiscale care se pare că sunt prevăzute de Legea fiscală din Liechtenstein și care au fost acordate anumitor tipuri de întreprinderi. În urma diferitelor schimburi de corespondență, prin scrisoarea din data de 18 martie 2009, Autoritatea a informat autoritățile din Liechtenstein cu privire la decizia sa de a iniția procedura prevăzută la articolul 1 alineatul (2) din partea I a Protocolului 3 cu privire la impozitarea întreprinderilor de investiții. Decizia nr. 149/09/COL a Autorității privind inițierea procedurii oficiale de investigare a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și în suplimentul SEE la acesta și invita părțile interesate să prezinte observații (2). Autoritatea a primit observații de la părțile interesate. Prin scrisoarea din 26 ianuarie 2010, Autoritatea a trimis aceste observații autorităților din Liechtenstein, cărora li s-a oferit posibilitatea să răspundă. Răspunsul acestora a venit prin scrisoarea din 17 martie 2010.

2. DESCRIEREA MĂSURII CARE A FĂCUT OBIECTUL INVESTIGĂRII

2.1. Titlu

Investigarea a vizat tratamentul acordat întreprinderilor de investiții în temeiul Legii fiscale din Liechtenstein („Gesetz über die Landes-und Gemeindesteuern”) (3) („Legea fiscală”) în perioada 1996-2006.

2.2. Definiția întreprinderilor de investiții

Legea statului Liechtenstein din 1996 privind întreprinderile de investiții („Gesetz über Investmentunternehmen”) („Legea privind întreprinderile de investiții”) definește întreprinderile de investiții astfel:

„active colectate de la public în urma unei campanii de publicitate în vederea unui plasament colectiv de capital, care sunt investite și gestionate pentru contul colectiv al investitorilor individuali, în general conform principiului repartizării riscurilor” (4).

Conform legislației din Liechtenstein, o întreprindere de investiții ar putea alege să se constituie ca un trust colectiv, numit fond de investiții („Anlagefonds”) (5), sau ca o societate de investiții („Anlagegesellschaft”) (6). În cazul unui fond de investiții, sarcina gestionării fondului revine unei entități distincte (denumită „conducerea fondului”) (7). În cazul unei societăți de investiții, sarcinile de gestionare revin chiar societății de investiții. Prin urmare, spre deosebire de fondul de investiții, societatea de investiții constă dintr-o singură entitate. În ambele cazuri, entitățile care îndeplinesc sarcini administrative desfășoară activități economice prestând servicii contra unei taxe.

Indiferent de forma de organizare, activele gestionate în numele investitorilor trebuie să fie diferențiate de activele proprii ale societății de gestionare. În schimbul serviciilor de gestionare, o societate de gestionare primește o taxă de gestionare care devine parte din activele sale proprii. În plus, pot fi percepute taxe de execuție sau alte tipuri de taxe (8) care, la rândul lor, ar face parte din activele proprii ale societății de gestionare.

3. DISPOZIȚII FISCALE APLICABILE ÎNTREPRINDERILOR DE INVESTIȚII DIN LIECHTENSTEIN

3.1. Regimul fiscal al întreprinderilor din Liechtenstein

3.1.1. Impozitul pe venit și pe capital

Secțiunile 73-81 din partea 4, titlul A, „Impozite aplicabile întreprinderilor” („Die Gesellschaftssteuern”) din Legea fiscală prevăd două tipuri de impozite aplicabile întreprinderilor (9):

— un impozit pe venit („Ertragssteuer”) care, conform secțiunii 77 din Legea fiscală, se calculează pe baza veniturilor minus cheltuielile eligibile (inclusiv amortizările). Rata impozitului pe venit depinde de raportul dintre venitul net și capitalul impozabil și este cuprinsă între 7,5 % și 15 % (10). Această rată poate fi mărită cu între 1 și 5 puncte procentuale în funcție de raportul dintre dividende și capitalul impozabil. Impozitul maxim pe venit este, prin urmare, 20 %;

— un impozit pe capital („Kapitalsteuer”) care, conform secțiunii 76 din Legea fiscală, se percepe pe baza capitalului vărsat, a capitalului social, a capitalului subscris și a capitalului inițial, precum și pe baza rezervelor societății care constituie capital propriu. Impozitele se calculează la sfârșitul exercițiului financiar al societății (în general pe 31 decembrie). Rata este de 2 ‰ (0,2 %).

Conform secțiunii 73 din Legea fiscală, persoanele juridice care desfășoară activități comerciale în Liechtenstein plătesc și impozit pe venit, și impozit pe capital. Același lucru este valabil și pentru societățile străine care au o filială în Liechtenstein.

3.1.2. Impozit pe cupoane

Partea 5 din Legea fiscală prevede un impozit pe cupoane. Conform secțiunii 88 litera (a) alineatul (1) din Legea fiscală, Liechtenstein percepe un impozit pe cupoanele titlurilor de valoare (sau ale documentelor asimilate titlurilor de valoare) emise de un „resortisant”. Această noțiune include orice persoană care are un loc de reședință, domiciliu sau sediu legal în Liechtenstein. Sunt incluse și întreprinderile care sunt înregistrate în registrul public al statului Liechtenstein. Impozitul pe cupoane se aplică societăților al căror capital este împărțit în acțiuni, de exemplu, societățile pe acțiuni și societățile cu răspundere limitată (11). Acest impozit este perceput la rata de 4 % din orice distribuție de dividende sau cote din profit (inclusiv sub formă de acțiuni).

3.2. Impozitarea întreprinderilor de investiții în perioada 1996-2006

3.2.1. Impozitarea activelor gestionate în numele investitorilor

Din 1996, de la introducerea secțiunii 84 alineatul (5) din Legea fiscală, activele gestionate de întreprinderi de investiții au fost impozitate în același fel ca societățile de domiciliu („Sitzgesellschaften”) (12). Întrucât societățile de domiciliu nu au plătit impozit pe venit, nu au fost supuse impozitului pe venit nici activele gestionate de întreprinderile de investiții. Conform secțiunii 84 alineatul (1) din Legea fiscală, nu s-a aplicat decât un impozit redus pe capital, egal cu 1 ‰ (în loc de 2 ‰) (13). Această rată a fost redusă și mai mult, ajungând la 0,4 ‰ pentru capitalul întreprinderilor de investiții cu o cifră de afaceri de peste 2 milioane CHF, în conformitate cu secțiunea 85 alineatul (2) din Legea fiscală (14). Impozitul pe cupoane corespunzător distribuției profiturilor generate din capitalul fondului a fost, de asemenea, abolit în 1996 (15).

3.2.2. Impozitarea activelor proprii ale societății de gestionare

3.2.2.1. Impozitarea componentei de gestionare a fondurilor de investiții

Ca orice altă societate care își desfășoară activitatea în Liechtenstein, conducerea fondului unui fond de investiții (componenta de gestionare a fondului) era integral supusă obligației de plată a impozitului pe venit, pe capital, precum și pe cupoane pentru veniturile și capitalul proprii. Conducerea fondului fusese de asemenea impozitată integral înainte de 1996, în conformitate cu secțiunea 84 alineatul (2) din Legea fiscală 1961.

3.2.2.2. Impozitarea componentei de gestionare a societăților de investiții

Cu toate acestea, în cazul societăților de investiții, nu s-a făcut nicio distincție în scopul impozitării între activele proprii ale societății de gestionare și activele gestionate. Activele proprii ale societăților de investiții au fost, prin urmare, la rândul lor supuse regulilor aplicate societăților de domiciliu, în conformitate cu secțiunea 84 alineatul (2) din Legea fiscală. Aceasta a însemnat că nu a fost perceput niciun impozit pe venit pentru activitățile de gestionare sau pentru activele gestionate, că, pentru impozitul pe capital, se aplica rata de 1 ‰ în loc de 2 ‰ [care a fost redusă și mai mult pentru orice capital de peste 2 milioane CHF, în conformitate cu secțiunea 85 alineatul (2) din Legea fiscală] și că nu a fost perceput niciun impozit pe cupoane. Situația fiscală în perioada 1996-2006 pentru fondurile de investiții și societățile de investiții poate fi ilustrată după cum urmează:

Fond de investiții (Anlagefond) Conducerea fondului (active proprii) Impozit pe venit Impozit integral pe capital Impozit pe cupoane Capitalul fondului, adică activele gestionate Nu se aplică impozit pe venit Impozit redus pe capital Nu se aplică impozit pe cupoane





Societate de investiții (Anlagegesellschaft) Activele proprii ale societății de gestionare Nu se aplică impozit pe venit Impozit redus pe capital Nu se aplică impozit pe cupoane Capitalul fondului, adică activele gestionate Nu se aplică impozit pe venit Impozit redus pe capital Nu se aplică impozit pe cupoane

3.3. Situația din 2006 până astăzi

Legislația introdusă în 2005 impunea societăților de investiții să își înregistreze și să țină activele proprii și activele gestionate separat. Legea fiscală a fost, la rândul ei, revizuită și a fost introdusă o nouă secțiune, 73 litera (f), care obligă atât conducerea unui fond de investiții, cât și societățile de investiții, la plata impozitului pe venit, pe capital și pe cupoane corespunzător activelor lor proprii (16).

Situația fiscală de după 2006 pentru fondurile de investiții și societățile de investiții poate fi ilustrată după cum urmează:

Fond de investiții (Anlagefond) Conducerea fondului (active proprii) Impozit pe venit Impozit pe capital Impozit pe cupoane Capitalul fondului, adică activele gestionate Nu se aplică impozite





Societate de investiții (Anlagegesellschaft) Activele proprii ale societății de gestionare Impozit pe venit Impozit pe capital Impozit pe cupoane Capitalul fondului, adică activele gestionate Nu se aplică impozite

3.4. Motivele inițierii procedurii

În decizia sa de deschidere a investigării oficiale, autoritatea a formulat îndoieli cu privire la compatibilitatea cu normele în materie de ajutoare de stat a măsurii de scutire de impozitare a activelor proprii ale societăților de investiții. Contrar argumentelor prezentate de autoritățile din Liechtenstein, autoritatea a fost inițial de părere că legislația fiscală oferea un avantaj selectiv societăților de investiții, denaturând concurența și afectând comerțul în SEE. Pe această bază, Autoritatea nu a putut exclude faptul că normele fiscale aplicabile activelor proprii ale societăților de investiții (scutirea completă de plata impozitului pe venit și pe cupoane și o scutire parțială de plata impozitului pe capital) constituie ajutor de stat în sensul articolului 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE. Autoritatea a avut, de asemenea, îndoieli cu privire la faptul că aceste măsuri ar putea fi considerate compatibile cu dispozițiile privind ajutoarele de stat din Acordul privind SEE, în special cu articolul 61 alineatul (3) litera (c).

4. OBSERVAȚIILE PĂRȚILOR TERȚE

Observațiile părților terțe pot fi rezumate după cum urmează:

— Făcând trimitere la deciziile Comisiei Europene privind regimul societăților-mamă din Irlanda (17) și aplicarea, în Spania, a unei reduceri a impozitului pe veniturile provenite din anumite active necorporale (18), părțile terțe au susținut că orice persoană fizică sau juridică ar putea înființa o întreprindere de investiții și ar putea, astfel, să beneficieze de scutiri de impozit; din acest punct de vedere, scutirea de impozit nu constituie o măsură selectivă.

— În 1996, atunci când a fost adoptată legea respectivă, nu a fost clar dacă normele în materie de ajutoare de stat vor fi aplicabile măsurilor fiscale.

— În cazul în care autoritatea ajunge la concluzia că scutirile respective au constituit ajutor, întrucât se aplică din 1996, ar trebui să constituie o măsură de ajutor existentă.

— În ceea ce privește articolul 15 din Protocolul 3 (conform căruia recuperarea ar trebui condiționată de o perioadă de prescripție de 10 ani), părțile terțe au considerat că nu se poate cere recuperarea ajutorului întrucât respectiva scutire de impozit a fost introdusă în 1996.

— Astfel, au afirmat ei, recuperarea ar contraveni principiilor încrederii legitime și securității juridice.

— În unele cazuri, nu ar putea fi cerută nicio recuperare pentru că valoarea scutirilor de impozit ar face obiectul regulii de minimis.

5. OBSERVAȚIILE AUTORITĂȚILOR DIN LIECHTENSTEIN

În scrisorile din 17 martie 2010 și 16 iulie 2010, autoritățile din Liechtenstein au prezentat următoarele observații:

— Scutirea de impozit nu presupune ajutor de stat în sensul articolului 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE întrucât nu are un caracter selectiv. În sprijinul acestui argument, s-a făcut din nou trimitere la două decizii ale Comisiei Europene, privind regimul societăților-mamă în Irlanda și privind aplicarea, în Spania, a unor reduceri pe impozitul pe veniturile provenite din anumite active necorporale.

— Ca alternativă, s-a argumentat că orice ajutor constituie ajutor existent în virtutea perioadei de prescripție de 10 ani prevăzută la articolul 1 litera (b) punctul (iv), coroborat cu articolul 15 din Partea II a Protocolului 3 și pe baza faptului că măsura respectivă nu a devenit ajutor decât ca urmare a evoluției Spațiului Economic European [articolul 1 litera (b) punctul (v) din Partea II a Protocolului 3].

— În cele din urmă, autoritățile din Liechtenstein au susținut faptul că, în cazul în care această argumentație nu este acceptată, Autoritatea nu ar trebui să ceară recuperarea ajutorului întrucât acest lucru ar contraveni principiilor generale ale legislației SEE, mai exact principiului protecției încrederii legitime și principiului securității juridice.

II. EVALUARE

1. PREZENȚA AJUTORULUI DE STAT

Articolul 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE prevede că:

„Este incompatibil cu prezentul acord orice ajutor acordat de statele membre ale CE, statele AELS sau din resurse de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producției anumitor mărfuri, în măsura în care afectează comerțul dintre părțile contractante, cu excepția cazului în care se prevede altfel în prezentul acord.”

1.1. Prezența resurselor de stat

Ajutorul trebuie acordat de către stat sau din resurse de stat.

Acordarea unei scutiri totale sau parțiale de plata impozitului generează o pierdere a veniturilor fiscale pentru stat echivalentă cu consumul de resurse de stat sub forma cheltuielilor fiscale (19). Autoritățile din Liechtenstein renunță la veniturile corespunzătoare neplății impozitului pe venit, pe capital și pe cupoane

Din aceste motive, Autoritatea consideră că normele fiscale aplicabile societăților de investiții presupun utilizarea resurselor de stat.

1.2. Favorizarea anumitor întreprinderi sau a producției anumitor mărfuri

În primul rând, măsura de ajutor trebuie să ofere beneficiarilor avantaje care îi scutesc pe aceștia de taxe care sunt în mod normal suportate din bugetele proprii.

Nefiind obligate să plătească impozit pe venit sau pe cupoane și doar un impozit redus pe capital, corespunzător activelor lor proprii, societățile de investiții au beneficiat de un avantaj față de alte întreprinderi care trebuie să plătească impozitul obișnuit pe veniturile obținute din activitățile lor economice.

Avantajul este selectiv deoarece a fost acordat doar întreprinderilor de investiții organizate sub forma unor societăți de investiții. Autoritatea nu acceptă argumentele prezentate de autoritățile din Liechtenstein și de părțile terțe conform cărora orice întreprindere din Liechtenstein care desfășoară o activitate economică este, în principiu, liberă să aleagă cea mai avantajoasă formă juridică și, în felul acesta, să profite de avantajele fiscale corespunzătoare. Un beneficiu fiscal care este limitat la un grup specificat de întreprinderi nu poate fi caracterizat ca fiind o măsură generală pe baza faptului că orice întreprindere interesată ar putea îndeplini criteriile specificate și ar putea fi eligibilă cu condiția să aleagă o anumită formă juridică (20).

Făcând trimitere la concluziile Curții Europene de Justiție în Cauza GIL Insurance (21), „Articolul 87 alineatul (1) din TCE impune să se determine dacă, în cadrul unui anumit regim statutar, o măsură de stat este de natură să favorizeze «anumite întreprinderi sau producția anumitor mărfuri» în raport cu altele care se află, în lumina obiectivului urmărit de regimul respectiv, într-o situație de fapt și de drept comparabilă”. Autoritatea concluzionează că întreprinderile aflate în aceeași situație de fapt și de drept în acest caz sunt cele care plătesc impozitul (integral) pe venit, pe capital și pe cupoane în Liechtenstein – și, față de acestea, societăților de investiții din Liechtenstein li se conferă un avantaj selectiv. Mai exact, societățile de investiții obțin beneficii din această situație, spre deosebire de conducerea fondului întreprinderilor constituite ca fonduri de investiții care desfășoară aceeași activitate, dar sunt obligate la plata impozitelor, ca orice altă întreprindere din Liechtenstein.

O măsură fiscală specifică poate fi, totuși, justificată de logica sistemului fiscal. Regulile fiscale specifice aplicabile societăților de investiții nu ar fi selective în sensul articolului 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE dacă regula este justificată de natura și regimul general al sistemului fiscal din Liechtenstein (22). Spre deosebire de anumite cazuri complexe recente referitoare la ajutoare fiscale, obiectivele sistemului fiscal în cauză sunt simple. Obiectivul sau logica aplicării de impozite este aceea de a genera venituri pentru stat. Conform Legii fiscale a statului Liechtenstein, entitățile juridice care își desfășoară activitatea în Liechtenstein sunt obligate să plătească impozit pe veniturile obținute și un impozit pe capitalul deținut corespunzător capitalului propriu al societății. Societățile pe acțiuni trebuie, de asemenea, să plătească impozit pe cupoane pentru dividendele obținute. Societățile de investiții sunt persoane juridice constituite, în conformitate cu legislația statului Liechtenstein, sub formă de societăți pe acțiuni. În această calitate, aceste societăți se supun dispozițiilor fiscale general aplicabile ale Legii fiscale din Liechtenstein cu privire la impozitul pe venit, pe capital și pe cupoane. Autoritatea consideră că scutirea de taxe în ceea ce privește activele proprii ale societății de gestionare nu se încadrează nici în logica sistemului fiscal general din Liechtenstein, nici în vreo logică specifică de impozitare a întreprinderilor de investiții. În opinia Autorității, niciun aspect al formei de organizare a societăților de investiții nu justifică aplicarea unei derogări fiscale speciale care să favorizeze activitățile de gestionare ale societăților de investiții în raport cu activitățile de gestionare ale unui fond de investiții (23). Reducerea și scutirile aplicabile societăților de domiciliu (24) și societăților de investiții au fost concepute cu scopul de a încuraja aceste activități în Liechtenstein. Prin urmare, în opinia Autorității, scutirea fiscală aplicată pentru activele proprii ale societății de gestionare nu poate fi justificată prin natura și regimul general al sistemului fiscal din Liechtenstein.

Legislația s-a schimbat în 2006 și societăților de investiții li s-au aplicat după aceea impozitele obișnuite aplicate întreprinderilor în același mod ca și conducerii fondului în cazul fondurilor de investiții și oricărei alte persoane juridice care își desfășoară activitatea în Liechtenstein. Din punctul de vedere al autorităților din Liechtenstein, această măsură a eliminat „inconsecvența” (25) neperceperii de impozite pe activele proprii în perioada anterioară.

Din aceste motive, Autoritatea consideră că măsurile au constituit un avantaj selectiv pentru societățile de investiții, care a fost corectat prin legislația care a intrat în vigoare în 2006.

În al treilea rând, măsura de ajutor trebuie să fie favorabilă întreprinderilor care desfășoară activități economice. În cauza BBL (26), Curtea Europeană de Justiție a examinat activitățile societăților de investiții („SICAV” conform legislației belgiene) care au efectuat plasamente colective cu scopul de a genera venituri constante în valori mobiliare din capitalul strâns de la public. Curtea a fost de părere că acest lucru constituie o activitate economică în sensul articolului 4 alineatul (2) din cea de a șasea directivă privind TVA-ul. Societățile de investiții au ca obiect de activitate gruparea și gestionarea activelor diverșilor investitori în scopul obținerii de profit prin diverse comisioane percepute pentru serviciile furnizate. În consecință, Autoritatea consideră că societățile de gestionare desfășoară activități economice sub forma gestionării de active și sunt, prin urmare, întreprinderi în sensul articolului 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE (27).

1.3. Denaturarea concurenței și efectul asupra comerțului dintre părțile contractante

Măsura de ajutor trebuie să denatureze concurența și să afecteze comerțul dintre părțile contractante la Acordul privind SEE.

Conform jurisprudenței consacrate, interdicția de la articolul 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE se aplică tuturor ajutoarelor care denaturează sau amenință să denatureze concurența, indiferent de valoarea acestora, în măsura în care este afectat comerțul între statele contractante (28). Comisia a concluzionat, de asemenea, că vehiculele investiționale operează pe piețele internaționale și desfășoară activități comerciale și alte activități economice pe piețe pe care concurența este strânsă (29). Prin urmare, Autoritatea este de părere că avantajele fiscale pentru activele proprii ale societăților de investiții în perioada 1996-2006 au întărit poziția concurențială a acestor societăți de investiții din SEE, deoarece aceste avantaje fiscale au redus costurile obișnuite de funcționare ale acestor societăți față de alte societăți (30). Societățile de investiții concurează cu alte întreprinderi financiare și operează pe o piață deschisă, caracterizată de schimburi comerciale importante în interiorul SEE. Comerțul dintre părțile contractante este, la rândul său, afectat (31).

Prin urmare, Autoritatea este de părere că avantajele fiscale denaturează sau amenință să denatureze concurența și să afecteze comerțul dintre părțile contractante.

1.4. Concluzie

Autoritatea concluzionează, prin urmare, că reducerea impozitelor aplicate activelor proprii ale societăților de gestionare în temeiul Legii fiscale a statului Liechtenstein în perioada 1996-2006 a constituit ajutor de stat în sensul articolului 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

2. CERINȚE DE PROCEDURĂ

În temeiul articolului 1 alineatul (3) partea I din Protocolul 3, „Autoritatea AELS de supraveghere trebuie să fie informată în timp util pentru a-și putea prezenta observațiile cu privire la orice proiect de aprobare sau de modificare a unui ajutor (…). Statul membru în cauză nu poate pune în aplicare măsurile propuse înainte de adoptarea unei decizii finale”. Autoritățile din Liechtenstein nu au notificat Autorității măsurile de ajutor. Autoritățile din Liechtenstein au argumentat că ajutorul constituie ajutor existent întrucât măsurile nu au devenit ajutor decât ca urmare a evoluției SEE și/sau a dispozițiilor articolului 1 alineatul (b) punctul (iv) și a articolului 15 din partea II a Protocolului 3, conform cărora competențele Autorității în ceea ce privește recuperarea ajutorului trebuie să respecte o perioadă de prescripție de 10 ani. Autoritatea este, totuși, de părere că, încă din anii 1970, Curtea Europeană de Justiție a indicat clar că scutirile fiscale de natura celor care fac obiectul investigării ar putea reprezenta ajutoare de stat. Curtea a statuat în 1974 (32) că orice măsură care vizează scutirea firmelor dintr-un anumit sector de plata obligațiilor care rezultă din aplicarea normală a unui sistem fiscal (fără a exista o justificare pentru această scutire bazată pe natura sau regimul general al acestui sistem) constituie ajutor de stat. În 1987 (33), Curtea a declarat în mod explicit că o pierdere a veniturilor fiscale este echivalentă cu consumul resurselor de stat sub formă de cheltuieli fiscale.

Această abordare se reflectă și în deciziile Autorității anterioare punerii în aplicare a Legii fiscale a statului Liechtenstein, în care concluzia este că scutirile de plata impozitului aplicabil întreprinderilor au constituit ajutor de stat (incompatibil) în Finlanda în 1994 (34) și în Norvegia în 1995 (35) și 1997 (36). La 1 decembrie 1997, în urma unei discuții ample referitoare la necesitatea unei acțiuni coordonate la nivel comunitar care să abordeze problema concurenței fiscale dăunătoare, Consiliul European de Miniștri a adoptat o serie de concluzii și a convenit asupra unei hotărâri privind un cod de conduită pentru impozitarea întreprinderilor (37). Ca parte a acordului obținut, Comisia s-a angajat să contribuie la obiectivul legat de gestionarea concurenței fiscale dăunătoare prin punerea în aplicare a unei comunicări (38) privind aplicarea normelor privind ajutoarele de stat în cazul măsurilor legate de impozitarea directă a întreprinderilor și s-a angajat „la stricta aplicare a normelor privind ajutoarele în cauză”. La data publicării sale în decembrie 1998, comunicarea a constatat că „Potrivit unei practici și unei jurisprudențe (39) bine stabilite, o măsură fiscală al cărei efect principal constă în promovarea unuia sau mai multor sectoare de activitate constituie ajutor” (40). Prin urmare, Comisia s-a angajat să aplice cu mai mare strictețe regulile deja existente (41).

Autoritatea nu acceptă ideea că argumentele prezentate de autoritățile din Liechtenstein și părțile terțe demonstrează că, de la adoptarea măsurilor fiscale care fac obiectul investigării, criteriile de stabilire a selectivității aplicate de Comisie (sau de Autoritate) în evaluarea aspectelor fiscale s-au schimbat. Comunicarea Comisiei privind impozitarea întreprinderilor și orientările corespunzătoare ale Autorității se bazează pe jurisprudența îndelungată a Curții de Justiție și a Tribunalului de Primă Instanță și confirmă că articolele 107 și 108 din TFUE și (respectiv) articolul 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE se aplică măsurilor fiscale. De asemenea, în conformitate cu jurisprudența, deși s-ar putea stabili că a existat o modificare a practicii, argumentul potrivit căruia măsurile fiscale reprezintă ajutor existent tot nu poate fi acceptat, pentru că nu demonstrează că orice modificare a criteriilor privind stabilirea selectivității aplicate de Comisie sau de Autoritate se datorează „evoluției Spațiului Economic European”, în sensul articolului 1 alineatul (b) punctul (v) din partea II a Protocolului 3 (42).

Prin urmare, Autoritatea nu acceptă ideea că măsurile pot fi definite ca ajutor existent pus în aplicare înaintea unei evoluții a Acordului SEE. Măsura constituie, așadar, ajutor nou care nu a fost notificat Autorității. În consecință, autoritățile din Liechtenstein nu și-au îndeplinit obligațiile în sensul articolului 1 alineatul (3) din partea I a Protocolului 3.

În ceea ce privește perioada de prescripție de 10 ani, Autoritatea acceptă faptul că ajutorul plătit până la 15 martie 1997 nu poate fi recuperat în temeiul articolului 1 litera (b) punctul (iv) și a articolului 15 din partea II a Protocolului 3. Cu toate acestea, Autoritatea nu acceptă că simplul fapt că dispozițiile legale relevante au fost puse în aplicare înainte de 15 martie 1997 antrenează după sine considerarea tuturor ajutoarelor plătite după aceea ca ajutoare existente. În cazurile în care ajutorul este plătit în mod repetat (de exemplu, o schemă sau o dispoziție fiscală, cum este cazul de față), perioada de prescripție începe să curgă în ziua din care se acordă fiecare ajutor individual (spre deosebire de situația în care măsura sau schema fiscală au intrat în vigoare). Astfel cum statuează Curtea de Primă Instanță (43), „În cazul unei scheme de ajutor instituite cu mai mult de 10 ani înainte de prima întrerupere a prescripției, ajutoarele ilegale și incompatibile cu piața comună acordate în temeiul acestei scheme în cursul ultimilor 10 ani sunt, prin urmare, supuse recuperării”.

3. COMPATIBILITATEA AJUTORULUI

Măsurile de sprijin considerate drept ajutor de stat în sensul articolului 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE sunt, în general, incompatibile cu funcționarea Acordului privind SEE, cu excepția cazului în care se aplică una dintre scutirile prevăzute la articolul 61 alineatele (2) sau (3) din Acordul privind SEE. Derogarea de la dispozițiile articolului 61 alineatul (2) nu se aplică ajutorului în cauză, care nu este menit să atingă niciunul dintre obiectivele enumerate în această dispoziție. Nu se aplică nici articolul 61 alineatul (3) litera (a), nici articolul 61 alineatul (3) litera (b) din Acordul privind SEE.

Ajutorul în cauză nu este legat de nicio investiție în capitalul de producție; nu face decât să reducă costurile care ar fi suportate în mod normal de societăți în desfășurarea activității lor economice de zi cu zi și, prin urmare, trebuie clasificat ca ajutor de operare. În general, ajutorul de operare nu este considerat potrivit pentru facilitarea dezvoltării anumitor activități economice sau a anumitor regiuni, astfel cum se prevede la articolul 61 alineatul (3) litera (c) din Acordul privind SEE. Ajutorul de operare se acordă doar în circumstanțe speciale (de exemplu, pentru anumite tipuri de ajutoare de mediu sau regionale), în cazul în care orientările Autorității prevăd o astfel de exceptare. Niciuna dintre aceste orientări nu se aplică ajutorului în cauză.

În consecință, Autoritatea concluzionează că ajutoarele plătite prin norme fiscale speciale aplicabile societăților de gestionare de investiții nu sunt compatibile cu Acordul privind SEE.

4. ÎNCREDEREA LEGITIMĂ ȘI SECURITATEA JURIDICĂ

Autoritățile din Liechtenstein și părțile terțe beneficiare ale ajutorului au prezentat argumentul că recuperarea ajutorului ar încălca principiile fundamentale ale legislației SEE, prin aceea că acțiunile Comisiei Europene au creat în rândul beneficiarilor așteptarea ca ajutorul să fie acordat legal. S-a argumentat, de asemenea, că atunci când Liechtenstein a devenit parte la Acordul privind SEE, impozitele aplicate societăților de investiții nu constituiau ajutor de stat și nici nu se putea prevedea o situație în care aceste impozite ar fi constituit ajutor de stat.

Principiile juridice fundamentale ale încrederii legitime și securității juridice pot fi invocate de beneficiarii ajutorului pentru a contesta un ordin de recuperare a unui ajutor de stat acordat ilegal. Cu toate acestea, principiile se aplică doar în circumstanțe excepționale, iar o întreprindere nu poate avea, în general, încredere legitimă privind legalitatea ajutorului decât dacă acesta a fost acordat în conformitate cu procedura de notificare a Autorității [sau a Comisiei Europene, după caz (44)] cu privire la ajutor. Acesta este un principiu reafirmat recent de Curtea de Justiție, după cum urmează: „Într-o situație precum cea din acțiunea principală, existența unei împrejurări excepționale nu poate fi reținută în raport cu principiul securității juridice, întrucât Curtea s-a pronunțat deja, în esență, că, atâta vreme cât Comisia nu a adoptat o decizie de aprobare, […] beneficiarul nu are certitudinea legalității ajutorului, astfel încât nu pot fi invocate nici principiul încrederii legitime, nici cel al securității juridice” (45). În principiu, jurisprudența Curții de Justiție a arătat că încrederea legitimă cu privire la legalitatea ajutorului nu poate fi invocată decât dacă ajutorul a fost acordat în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 1 alineatul (3) din partea I a Protocolului 3 (46), observând că un operator economic conștiincios ar trebui, în mod normal, să fie capabil să își dea seama dacă a fost respectată procedura (47).

Fără a aduce atingere celor de mai sus, Curtea a acceptat, de asemenea, că, în circumstanțe excepționale, beneficiarul unui ajutor acordat ilegal deoarece nu a fost notificat poate invoca încrederea legitimă cu privire la legalitatea ajutorului pentru a se opune restituirii acestuia (48). Curtea de Justiție a statuat că o entitate se poate baza pe principiul protecției încrederii legitime în cazul în care a primit asigurări întemeiate din partea unei autorități comunitare (49). În acest context, acest lucru înseamnă că probabil un stat sau un beneficiar s-a bazat pe acțiunile precedente ale Autorității (sau ale Comisiei Europene), de exemplu, atunci când a aprobat aceeași măsură de ajutor sau o măsură similară. Nici Autoritatea, nici Comisia nu a adoptat o astfel de măsură și, într-adevăr, deciziile Autorității de a interzice măsurile de ajutor fiscal în Finlanda și în Norvegia cu puțin timp înainte de punerea în aplicare a Legii fiscale din Liechtenstein ar fi trebuit să clarifice faptul că măsurile fiscale care favorizează anumite societăți sau grupuri de societăți trebuie notificate Autorității (50).

În final, Autoritatea nu acceptă că orice argumente referitoare la securitatea juridică pot fi valabile în acest caz, dată fiind jurisprudența Curții și sfera extinsă de aplicare a articolelor 61 (din Acordul privind SEE) și 107 (din TFUE). O concluzie conform căreia măsurile fiscale care fac obiectul investigării puteau implica ajutor de stat a fost, în orice moment, previzibilă.

Prin urmare, Autoritatea nu este de părere că această decizie încalcă principiile fundamentale ale legislației SEE.

5. CONCLUZIE

Autoritatea concluzionează că autoritățile din Liechtenstein au pus în aplicare ajutorul în cauză în mod ilegal, încălcând astfel articolul 1 alineatul (3) din Partea I a Protocolului 3.

Ajutorul nu este compatibil cu funcționarea Acordului privind SEE din motivele indicate mai sus,

ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

Articolul 1

Măsurile de ajutor puse în aplicare de autoritățile din Liechtenstein în favoarea societăților de investiții și care au fost abrogate la 30 iunie 2006 nu sunt compatibile cu funcționarea Acordului privind SEE în sensul articolului 61 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

Articolul 2

Având în vedere că autoritățile din Liechtenstein nu au reușit să respecte obligația de a notifica Autoritatea înainte să pună în aplicare ajutorul în conformitate cu articolul 1 alineatul (3) din Partea I a Protocolului 3, măsurile respective constituie ajutor de stat ilegal.

Articolul 3

Autoritățile din Liechtenstein adoptă toate măsurile necesare pentru a recupera de la societățile de investiții ajutorul menționat la articolul 1 și pus la dispoziția beneficiarilor în mod ilegal de la 15 martie 1997 până la data la care aceștia au beneficiat ultima oară de scutire de impozit în urma abrogării măsurilor în 2006.

Articolul 4

Recuperarea se va face fără întârziere și, în orice caz, înainte de 3 martie 2011, cu respectarea procedurile legislației naționale, cu condiția ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei. Ajutorul care urmează să fie recuperat include dobânda și dobânda compusă percepute de la data la care ajutorul a fost pus la dispoziția beneficiarilor și până la data recuperării acestuia. Dobânda se calculează pe baza articolului 9 din decizia privind dispozițiile de punere în aplicare.

Articolul 5

Autoritățile din Liechtenstein informează Autoritatea, în termen de două luni de la notificarea prezentei decizii, cu privire la măsurile luate pentru a asigura respectarea acesteia.

Articolul 6

Prezenta decizie se adresează Principatului Liechtenstein.

Articolul 7

Doar versiunea în limba engleză a prezentei decizii este autentică.

Adoptată la Bruxelles, 3 noiembrie 2010. Pentru Autoritatea AELS de Supraveghere Per SANDERUD Președinte Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON Membru al Colegiului

(1) Disponibilă la: http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

(2) JO C 236, 1.10.2009 și suplimentul SEE nr. 51, 1.10.2009.

(3) Liechtensteinisches Landesgesetzblatt 1961, Nr. 7, cu modificările ulterioare.

(4) Secțiunea 2 alineatul (1) din Legea privind societățile de investiții din 1996.

(5) A se vedea secțiunea 3 alineatul (2) din Legea privind întreprinderile de investiții din 1996.

(6) A se vedea secțiunea 3 alineatul (3) din Legea privind întreprinderile de investiții din 1996.

(7) A se vedea secțiunea 39 alineatul (2) din Legea privind întreprinderile de investiții din 1996.

(8) Autoritățile din Liechtenstein au afirmat că este imposibil să se enumere aceste taxe de manieră exhaustivă întrucât conducerea unui fond (sau componenta de gestionare a unei societăți de investiții) are libertatea de a percepe taxe după cum dorește.

(9) Persoanele fizice trebuie să plătească impozit pe venit („Erwerbssteuer”) și impozit pe proprietate („Vermögenssteuer”), categorii de impozite care nu sunt relevante pentru prezenta investigare.

(10) Profitul net este stabilit în raport cu capitalul impozabil. Rata impozitului se stabilește apoi la jumătate din procentajul pe care îl reprezintă profitul net în capitalul impozabil. Cu toate acestea, se aplică un nivel minim de 7,5 % și un plafon maxim de 15 %, a se vedea secțiunea 79 alineatul (2) din Legea fiscală.

(11) A se vedea secțiunea 88 litera (d) din Legea fiscală.

(12) Societățile „de domiciliu” (domiciliary companies) sunt persoane juridice înregistrate în registrul public care nu au în Liechtenstein decât sediul sau un birou de reprezentare, dar nu desfășoară nicio activitate comercială sau economică în Liechtenstein.

(13) Derogarea fiscală în favoarea societăților de domiciliu este anterioară aderării Liechtenstein la Acordul privind SEE și, prin urmare, nu face parte din prezenta decizie, care nu privește decât derogările fiscale introduse după 1 mai 1995, data intrării Liechtenstein în SEE.

(14) A se vedea secțiunea 85 alineatul (2) din Legea fiscală sub forma modificării din 1996, LGBL 1996 nr. 88.

(15) Secțiunile 88 litera (f), 88 litera (g), 88 litera (h) alineatul (3), 88 litera (i) alineatul (2) din Legea fiscală din 1961 care vizau impozitarea pe cupoane a fondurilor de investiții au fost abrogate. A se vedea Ordonanța nr. 69/1995, p. 10, în care se prevede că abrogarea impozitului pe cupoane corespunzător distribuțiilor lor a constituit o condiție preliminară pentru înființarea întreprinderilor de investiții. În ceea ce privește intrarea în vigoare, a se vedea Gesetz vom 3.5.1996 über die Abänderung des Steuergesetzes, LGBl. Nr. 88 din 10.7.1996.

(16) De asemenea, a fost abrogată secțiunea 84 alineatul (5) și a fost introdusă o nouă secțiune 86 alineatul (2), care prevede că activele gestionate ale ambelor tipuri de întreprinderi de investiții sunt exceptate în mod explicit de la plata impozitului pe capital.

(17) Decizia Comisiei din 22 septembrie 2004, ajutorul de stat N 354/04.

(18) Decizia Comisiei din 13 februarie 2008, ajutorul de stat N 480/07.

(19) A se vedea punctul 3 subpunctul (3) referitor la Orientările Autorității în materie de ajutoare de stat privind impozitarea întreprinderilor.

(20) Curtea de Primă Instanță a recunoscut, de exemplu, faptul că o măsură fiscală nu își pierde caracterul selectiv doar pentru că se bazează pe criterii obiective, a se vedea hotărârea CPI din 6.3.2002, T-127/99, T-129/99 și T-148/99, Diputación Foral de Álava și alții/Comisia, Rec., 2002, p. II-1275.

(21) Cauza C-308/01 GIL Insurance și alții, Rec., 2004, p. I-4777, punctul 68. A se vedea, de asemenea, Cauza C-143/99 Adria-Wien Pipeline, Rec., 2001, p. I-8365, punctul 41, Cauza C-409/00 Spania/Comisia, Rec., 2003, p. I-1487, punctul 47.

(22) Cauzele conexate E-5/04 – E-7/04 Fesil și alții/Autoritatea, citate mai sus, punctul 82 și următoarele.

(23) Ambele tipuri de întreprinderi de investiții trebuie să țină activele proprii ale societății separate de activele gestionate ale investitorilor, care sunt ținute în banca de depozit, iar în cazul procedurii de faliment, activele proprii sunt la dispoziția creditorilor atât în cazul fondurilor de investiții, cât și al societăților de investiții.

(24) Ratele fiscale favorabile aplicate societăților de domiciliu nu au făcut obiectul unei investigații din partea Autorității întrucât dispozițiile respective sunt anterioare Acordului privind SEE.

(25) Citat din avizul unui expert trimis autorităților din Liechtenstein privind formele juridice ale întreprinderilor de investiții și formele de impozitare care li se aplică (secțiunea DII, b.ii.3).

(26) Cauza C-8/03, Banque Bruxelles Lambert SA (BBL)/Statul belgian, Rec., 2004, p. I-10157, punctele 42 și 43. Hotărârea pronunțată viza domeniul fiscal, cu toate acestea Autoritatea consideră că problema în cauză este aceeași și din punct de vedere al normelor în materie de ajutoare de stat. A se vedea de asemenea Decizia Comisiei din 6 septembrie 2005 privind schema italiană de plasamente colective în valori mobiliare (JO L 268, 27.9.2006, p. 1) (denumită în continuare schema italiană de plasamente colective).

(27) A se vedea, de asemenea, Decizia Comisiei din 6 septembrie 2005 privind schema italiană de plasamente colective în valori mobiliare (JO L 268, 27.9.2006, p. 1) și cauza T-445/05 Associazione Italiana del risparmio gestito și alții/Comisia, punctul 127 și următoarele.

(28) Cauza T-214/95, Vlaamse Gewest/Comisia, Rec., 1998, p. II-717, punctul 46. Cauza T-424/05, Italia/Comisia, hotărârea din 4 martie 2009, punctul 154 și următoarele.

(29) A se vedea schema italiană de plasament colectiv, punctul 45, susținută de Curtea de Primă Instanță în Cauza T-445/05 Associazione italiana del risparmio gestito/Comisia citată anterior, și T-424/05 Italia/Comisia.

(30) A se vedea Cauza T-424/05, citată mai sus, punctul 156.

(31) În conformitate cu jurisprudența (a se vedea cauza T-424/05, citată mai sus, punctul 160), Autoritatea nu trebuie să demonstreze că toate societățile de investiții operează pe piețe internaționale. Este suficient, atunci când se evaluează schemele de ajutor, să se evalueze caracteristicile lor generale, fără să se examineze fiecare cerere în parte.

(32) Cauza 173/73 Italia/Comisia, Rec. 1974, p. 709.

(33) Cauza 248/84 Germania/Comisia, Rec., 1987, 4013.

(34) Unde au fost eliminate scutirile fiscale pentru producția industrială în urma unei decizii a Autorității din 1 decembrie 1994, nr. 213/94/COL.

(35) Decizia Autorității nr. 106/95/COL privind o scutire fiscală de plata unui impozit de bază pentru ambalajele din sticlă din 31 octombrie 1995.

(36) Decizia Autorității nr. 145/97/COL din 14 mai 1997 privind adoptarea unor măsuri adecvate cu privire la aplicarea unor contribuții la sistemele de securitate socială diferențiate în funcție de regiune.

(37) JO C 2, 6.1.1998, p. 1.

(38) Comisia și-a publicat comunicarea în noiembrie 1998 (JO C 384, 10.12.1998). În luna iunie 1999, în Orientările Autorității privind ajutoarele de stat a fost inclusă o comunicare similară la capitolul 17B.

(39) A se vedea, printre altele, Cauza C-387/92 Banco Exterior de España SA/Ayuntamiento de Valencia, Rec., 1994, p. I-877.

(40) Punctul 18 din comunicare.

(41) A se vedea secțiunea J din Codul de conduită.

(42) Cauzele conexate T-346/99, T-347/99 și T-348/99, Territorio Histórico de Álava și alții/Comisia, Rec., XXX, punctul 84.

(43) Cauzele conexate T-254/00, T-270/00 și T-277/00 Hôtel Cipriani/Comisia, Hotărârea Curții de Primă Instanță, 28.11.2008 (citând cauzele conexate T-195/01 și T-207/01 Guvernul Gibraltar/Comisia, Rec., 2002, p. II 2309, punctul 130.

(44) Cauza C-5/89, Comisia/Germania, Rec., 1990, p. I-3437, punctul 14; Cauza C-169/95, Comisia/Spania, Rec., 1997, p. I-135, punctul 51; Cauza C-24/95, Land Rheinland-Pfalz/Alcan Deutschland GmbH, Rec., 1997, p. I-1591, punctul 25.

(45) Cauza C-1/09 Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication/Société Internationale de Diffusion et d’Édition, Hotărârea din 11.3.2010. De asemenea, a se vedea Cauza C-91/01 Italia/Comisia, Rec., 2004, p. I4355, punctele 66 și 67.

(46) Cauza C-5/89 Comisia/Germania, Rec., 1990, p. I-3437, punctul 14 și Regione Autonoma della Sardegna/Comisia, Rec., 2005, p. II-2123, punctul 64.

(47) Cauza C-5/89 Comisia/Germania, Rec., 1990, p. I-3437, punctul 14, Cauza C-169/95 Spania/Comisia, Rec., 1997, p. I-135, punctul 51.

(48) Cauzele conexate C-183/02 P și C-187/02 P Demesa and Territorio Histórico de Álava/Comisia, Rec., 2004, p. I-10609, punctul 51.

(49) Cauza T-290/97, Mehibas Dordstelaan/Comisia, Rec., 2004, p. II-15 și Cauzele C-182/03 și C-217/03, Belgia și Forum 187 ASBL/Comisia, Rec., 2006, p. I-05479, punctul 147.

(50) Conform raportului privind SEE prezentat Parlamentului statului Liechtenstein (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992), autoritățile din Liechtenstein admit faptul că, în principiu, reducerile fiscale constituie ajutor de stat în sensul articolului 6 alineatul (1) din Acordul privind SEE și că este posibil să fie necesară notificarea măsurilor fiscale din Liechtenstein în anumite circumstanțe (p. 134). A se vedea, de asemenea, explicațiile din raportul privind participarea la Spațiul Economic European prezentat Parlamentului statului Liechtenstein (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2. Teil, Nr. 1995/1), p.168.