ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
CURTEA DE JUSTIȚIE A AELS HOTĂRÂREA CURȚII

din 13 noiembrie 2019

în cauza E-2/19

D și E

(Libera circulație a persoanelor – Adaptări sectoriale pentru Liechtenstein – Dreptul de ședere – Dreptul de ședere derivat pentru membrii de familie – Directiva 2004/38/CE)

(2020/C 40/04)

În cauza E-2/19, D și E – CERERE adresată Curții în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție de către Curtea Administrativă a Principatului Liechtenstein (Verwaltungsgerichtshof des Fürstentums Liechtenstein) referitor la interpretarea Directivei 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, astfel cum a fost adaptată la Acordul privind Spațiul Economic European, Curtea, compusă din Páll Hreinsson, președinte (judecător raportor) și Bernd Hammermann și Ola Mestad (judecători ad hoc), a pronunțat la 13 noiembrie 2019 o hotărâre al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Adaptările sectoriale aduse anexelor V și VIII la Acordul privind SEE, în special punctului III, nu îl privează pe membrul de familie al unui resortisant al SEE care deține un permis de ședere valabil și care își are reședința în Liechtenstein, de dreptul de a-l însoți pe resortisantul SEE sau de a se alătura acestuia în Liechtenstein în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2004/38/CE, chiar dacă permisul de ședere pe care îl deține resortisantul SEE în Liechtenstein nu i-a fost acordat pe baza sistemului prevăzut în adaptările sectoriale.
C 29/38

HOTĂRÂREA CURȚII

din 5 mai 2022

în cauza E-12/20

Telenor ASA și Telenor Norge AS/Autoritatea AELS de Supraveghere

(Acțiune în anulare a unei decizii a Autorității AELS de Supraveghere – Concurență – Articolul 54 din Acordul privind SEE – Definiția pieței – Abuz de poziție dominantă – Margin squeeze)

(2023/C 29/03)

În Cauza E-12/20, Telenor ASA și Telenor Norge AS / Autoritatea AELS de Supraveghere – CERERE de anulare a Deciziei nr. 070/20/COL a Autorității AELS de Supraveghere din 29 iunie 2020 referitoare la procedurile în temeiul articolului 54 din Acordul privind SEE; sau, în subsidiar, de anulare parțială a deciziei respective; sau, în subsidiar, de anulare sau reducere a amenzilor impuse reclamanților prin decizia respectivă, Curtea, compusă din Páll Hreinsson, președinte, Per Christiansen (judecător-raportor) și Nicole Kaiser (ad hoc), judecători, a pronunțat, la 5 mai 2022, o hotărâre al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Curtea:

1. Respinge acțiunea în întregime.
1.

Copilul unui resortisant al SEE care a lucrat anterior într-un alt stat SEE și părintele resortisant al unei țări terțe care îngrijește copilul respectiv beneficiază de un drept de ședere în temeiul articolului 10 din Regulamentul (UE) nr. 492/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 aprilie 2011 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii. Acest lucru se aplică indiferent dacă este vorba de copilul comun al resortisantului SEE și al soțului/soției acestuia sau dacă copilul este doar al soțului/soției.
5.

Dreptul SEE nu impune niciun efect direct al dispozițiilor dreptului SEE care nu au fost transpuse corect în legislația națională. Cu toate acestea, instanța națională este obligată, în măsura posibilului, să asigure rezultatul urmărit de dreptul SEE prin interpretarea dreptului național în conformitate cu dreptul SEE.
3.

În principiu, în sensul articolului 1 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul (UE) 2017/1129, este semnificativ ca o ofertă de valori mobiliare să fie comunicată cumpărătorilor potențiali numai la cerere, iar comunicarea să se facă totodată către cel mult 149 de persoane fizice sau juridice pe stat membru al SEE, care nu sunt investitori calificați. Cu toate acestea, pentru a invoca derogarea prevăzută la articolul 1 alineatul (4) litera (b), oferta de valori mobiliare trebuie să fie adresată efectiv unui număr de mai puțin de 150 de persoane fizice sau juridice pe stat membru al SEE, altele decât investitori calificați. Limita prevăzută de această dispoziție nu poate fi eludată prin difuzarea ofertei într-un stat membru al SEE prin diverse mijloace de informare.
3.

Statele SEE își păstrează competența de a stabili dacă alocațiile și prestațiile dobândite ilegal ar trebui sau nu să fie rambursate. Cu toate acestea, statele SEE trebuie să își exercite această competență în conformitate cu dreptul SEE și cu principiile sale generale, inclusiv cu principiile echivalenței și efectivității.
3.

Statele SEE își păstrează competența de a stabili dacă pot fi impuse sancțiuni penale pentru obținerea ajutorului de șomaj prin furnizarea cu bună-știință a unor informații eronate. Cu toate acestea, statele SEE trebuie să își exercite această competență în conformitate cu dreptul SEE și cu principiile sale generale, inclusiv cu principiul proporționalității.
3.

Răspunsul la a cincea, a șasea, a șaptea și a opta întrebare este că articolul 36 din Acordul privind SEE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații a unui stat SEE, precum cea aflată în discuție în litigiul principal, care condiționează dreptul persoanelor asigurate de a-și păstra, în cazul unei șederi într-un alt stat SEE, prestațiile de boală în numerar în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71, de: — cerința ca beneficiarul prestațiilor de boală să rămână în străinătate numai pentru o perioadă limitată de timp care, de obicei, nu poate depăși patru săptămâni pe an și — un sistem de autorizare prealabilă, care prevede ca o astfel de autorizație să fie refuzată, cu excepția cazului în care se poate demonstra că șederea într-un alt stat SEE este compatibilă cu îndeplinirea obligațiilor de activitate definite și nu împiedică monitorizarea și controlul de către instituția competentă.
1.

Interdicțiile permanente de intrare pe teritoriu nu sunt, în principiu, contrare dreptului SEE, cu condiția să îndeplinească condițiile prevăzute la articolele 27 și 28 din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora și să poată fi ridicate în conformitate cu articolul 32 din aceasta. Orice măsură de expulzare trebuie să se bazeze pe o examinare individuală. În ceea ce privește resortisanții SEE care și-au avut reședința legală pe o perioadă mai mare de 10 ani în statul-gazdă, o măsură de expulzare nu poate fi adoptată, în temeiul articolului 27 și al articolului 28 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE, decât din motive imperative de siguranță publică, în cazul în care conduita persoanei în cauză reprezintă o amenințare deosebit de gravă, astfel încât este necesară o măsură de expulzare pentru protecția unuia dintre interesele fundamentale ale societății, cu condiția ca această protecție să nu poată fi obținută prin mijloace mai puțin stricte, având în vedere durata șederii resortisantului SEE în statul-gazdă și, în special, consecințele negative grave pe care o astfel de măsură le poate avea pentru un resortisant al SEE și pentru membrii familiei acestuia care s-au integrat în mod real în statul-gazdă. Orice decizie de expulzare ulterioară trebuie să se limiteze la ceea ce este necesar pentru a proteja interesul fundamental pe care expulzarea urmărea să îl protejeze. Decizia de expulzare trebuie să respecte principiul proporționalității.
1.

În cadrul unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, o societate străină cu sediul în SEE care face parte dintr-un grup incluzând o societate cu sediul în Norvegia se află într-o situație comparabilă cu cea a unei societăți cu sediul în Norvegia care face parte dintr-un grup incluzând o altă societate cu sediul în Norvegia. Pentru evaluarea comparabilității, este irelevant faptul că societatea cu sediul într-un alt stat din SEE nu a efectuat nicio contribuție de grup efectivă către societatea cu sediul în Norvegia. Articolul 31 din Acordul privind SEE coroborat cu articolul 34 din Acordul privind SEE trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal constituie o restricție privind libertatea de stabilire în cazul în care o societate impozabilă în Norvegia poate, prin aplicarea normelor privind contribuțiile de grup, să reducă sau să elimine impactul normelor de limitare a deducerilor de dobânzi aferente împrumuturilor contractate de la societăți afiliate, cu condiția ca aceasta să facă parte dintr-un grup incluzând alte societăți impozabile în Norvegia, deși acest lucru nu este posibil dacă se află într-un grup incluzând societăți impozabile în alte state din SEE.
HOTĂRÂREA CURȚII

din 29 iulie 2022

în cauza E-5/21

Anna Bryndís Einarsdóttir/Trezoreria Islandei

(Articolele 6 și 21 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 – Securitate socială – Lucrător migrant – Egalitate de tratament – Calculul indemnizației de maternitate)

(2023/C 29/06)

În cauza E-5/21, Anna Bryndís Einarsdóttir/Trezoreria Islandei – CERERE adresată Curții în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție de către Tribunalul Districtual din Reykjavík (Héraðsdómur Reykjavíkur), referitoare la interpretarea Regulamentului (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (1), în special a articolelor 6 și 21 din acest regulament, Curtea, compusă din Páll Hreinsson, președinte, Per Christiansen (judecător-raportor) și Bernd Hammermann, judecători, a pronunțat, la 29 iulie 2022, hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Articolul 6 și articolul 21 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială nu obligă instituția competentă a unui stat din SEE să calculeze cuantumul unei prestații, precum cea în discuție în litigiul principal, pe baza veniturilor obținute într-un alt stat din SEE. Cu toate acestea, articolul 21 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004, interpretat în conformitate cu obiectivul prevăzut la articolul 29 din Acordul privind SEE, impune calcularea cuantumului unei prestații, precum cea în discuție în litigiul principal, acordată unui lucrător migrant care, în perioada de referință prevăzută de dreptul național, nu a avut venituri decât într-un alt stat din SEE, pe baza veniturilor unei persoane care are o experiență și calificări comparabile și care desfășoară o activitate similară în statul din SEE în care se solicită prestația respectivă.

(1) JO L 166, 30.4.2004, p. 1.
HOTĂRÂREA CURȚII

din 14 decembrie 2021

în cauza E-1/21

ISTM International Shipping & Trucking Management GmbH/Liechtensteinische Alters - und Hinterlassenenversicherung, Liechtensteinische Invalidenversicherung și Liechtensteinische Familienausgleichskasse

(Securitate socială – Regulamentul (CE) nr. 883/2004 – Regulamentul (CE) nr. 987/2009 – Sediul social sau locul de desfășurare a activității– Determinare cu titlu provizoriu – Articolul 3 din Acordul privind SEE – Principiul cooperării loiale)

(2022/C 153/09)

În cauza E-1/21, ISTM International Shipping & Trucking Management GmbH/Liechtensteinische Alters - und Hinterlassenenversicherung, Liechtensteinische Invalidenversicherung și Liechtensteinische Familienausgleichskasse – CERERE adresată Curții, în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție de către Curtea de Apel Princiară (Fürstliches Obergericht), privind interpretarea Regulamentului (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială și a Regulamentului (CE) nr. 987/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 883/2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială, Curtea, compusă din Páll Hreinsson, președinte (judecător-raportor), Per Christiansen și Bernd Hammermann, judecători, a pronunțat, la 14 decembrie 2021, o hotărâre al cărei dispozitiv prevede următoarele:

2.

Pentru ca o determinare cu titlu provizoriu să devină definitivă în conformitate cu articolul 16 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 987/2009, instituția desemnată de la locul de reședință trebuie să fi informat în acest sens instituțiile desemnate din fiecare stat SEE în care se desfășoară o activitate. În sensul articolului 16 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 987/2009, nu este suficient ca instituția desemnată dintr-un stat SEE în care se desfășoară o activitate sub orice formă, de exemplu prin intermediul întreprinderii sau al persoanei în cauză, să fie informată cu privire la determinarea cu titlu provizoriu.
1.

Constată că Islanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul actelor menționate în capitolul I partea 7.1 punctele 9b și 9c din anexa I la Acordul privind SEE, în special: a) în temeiul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1069/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 octombrie 2009 de stabilire a unor norme sanitare privind subprodusele de origine animală și produsele derivate care nu sunt destinate consumului uman și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1774/2002, astfel cum a fost modificat și adaptat la Acordul privind SEE prin adaptările specifice și sectoriale menționate în anexa I la acordul respectiv, de a menține un sistem de controale oficiale pentru a verifica dacă operatorii relevanți îndeplinesc cerințele regulamentului respectiv referitoare la eliminarea subproduselor de origine animală; b) în temeiul articolului 4 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 1069/2009, de a avea pe teritoriul său un sistem adecvat care asigură că subprodusele de origine animală sunt eliminate în conformitate cu regulamentul respectiv, precum și c) în temeiul articolului 32 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 142/2011 al Comisiei din 25 februarie 2011 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1069/2009 al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a unor norme sanitare privind subprodusele de origine animală și produsele derivate care nu sunt destinate consumului uman și de punere în aplicare a Directivei 97/78/CE a Consiliului în ceea ce privește anumite probe și produse care sunt scutite de la controalele sanitar-veterinare la frontieră în conformitate cu directiva menționată, astfel cum a fost modificat și adaptat la Acordul privind SEE prin adaptările specifice și sectoriale menționate în anexa I la acordul respectiv, de a lua toate măsurile necesare pentru a controla respectarea de către operatorii relevanți a obligațiilor lor de eliminare a subproduselor de origine animală, prin faptul că nu a împiedicat: — eliminarea directă, în rampe de gunoi autorizate în Islanda, fără prelucrare prealabilă, a cadavrelor de animale, a deșeurilor de abator de categoria 3 și a deșeurilor provenite din sacrificarea la domiciliu, nici — îngroparea la fața locului a cadavrelor de animale și a deșeurilor provenite din sacrificarea la domiciliu (inclusiv a materialului cu risc specificat de categoria 1) fără respectarea condițiilor prevăzute la articolul 19 sau 20 din Regulamentul (CE) nr. 1069/2009, ambele acțiuni fiind contrare articolelor 12, 13 și 14 din Regulamentul (CE) nr. 1069/2009.
4.

Are importanță pentru răspunsurile la întrebările de mai sus dacă: (a) țara de reședință nu oferă de fapt tratamentul primit în străinătate? (b) pacientului nu i s-a oferit de fapt tratamentul respectiv în țara de reședință chiar dacă tratamentul este oferit acolo? (c) pacientul a fost examinat în țara de reședință, dar nu i s-a oferit tratament chirurgical suplimentar deoarece se consideră că tratamentul nu are efecte benefice dovedite asupra pacientului? (d) tratamentul aplicat în străinătate a avut într-adevăr drept rezultat o ameliorare a stării de sănătate a pacientului?
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 74/65

Cerere înaintată de Oslo tingrett la 26 noiembrie 2007 pentru un aviz consultativ al Curții AELS în cauza L'Oréal Norge AS c. Smart Club Norge AS

(Cauza E-10/07)

(2008/C 74/15)

Prin scrisoarea din 26 noiembrie 2007, s-a înaintat o cerere către Curtea AELS din partea Oslo tingrett (instanța districtului Oslo), care a fost primită la grefa instanței la data de 29 noiembrie 2007, pentru un aviz consultativ în cauza L'Oréal Norge AS c. Smart Club Norge AS, cu privire la următoarele întrebări:

1. Prin articolul 7 alineatul (1) din Directiva 89/104/CEE a Consiliului se înțelege că titularul unei mărci comerciale are dreptul de a împiedica importurile din țări terțe aflate în afara SEE, atunci când astfel de importuri au loc fără consimțământul titularului mărcii comerciale?
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 40/15

Cerere înaintată de Follo tingrett la 24 octombrie 2007 pentru un aviz consultativ al Curții AELS în cauza L'Oréal Norge AS c. Per Aarskog AS și alții

(Cauza E-9/07)

(2008/C 40/06)

Prin scrisoarea din 24 octombrie 2007 s-a înaintat o cerere către Curtea AELS din partea Oslo tingrett (instanța districtului Follo), care a fost primită la grefa instanței la data de 31 octombrie 2007, pentru un aviz consultativ în cauza L'Oréal Norge AS c. Per Aarskog AS și alții, cu privire la următoarele întrebări:

1. Prin articolul 7 alineatul (1) din Directiva 89/104/CEE a Consiliului se înțelege că titularul unei mărci comerciale are dreptul de a împiedica importurile din țări terțe aflate în afara SEE, atunci când astfel de importuri au loc fără consimțământul titularului mărcii comerciale?
1.

Perceperea de taxe de către un parteneriat deținut de mai multe muncipalități, pentru importul de băuturi alcoolice din alte state SEE printr-un port deținut de respectivul parteneriat, intră sub incidența articolelor 10, 11 sau 14 din Acordul SEE? Întrebarea pleacă de la premisa că funcționarea portului nu este considerată de către lege ca având un caracter public; perceperea de taxe se bazează pe o autorizație legală, acestea fiind menite să acopere costul prestării de servicii, precum și o parte a exploatării în comun a instalațiilor portuare.
2.

Indiferent de răspunsul de la prima întrebare, Tribunalul de Primă Instanță întreabă dacă prevederile Acordului SEE privind libera circulație a lucrătorilor și în special articolele 28 și 29, pot fi interpretate în sensul că o dispoziție din Statutul fondurilor de pensii din Islanda — prin care dreptul la o prestație specifică (dreptul la „realocarea indemnizațiilor” care permite includerea în calculul alocațiilor de pensie a cotizațiilor care nu sunt plătite din cauza incapacității de muncă) este supus condiției ca persoana în cauză să fi cotizat la un fond de pensii islandez care este parte la Acordul privind relațiile dintre fondurile de pensii, timp de cel puțin 6 luni din cele 12 luni care au precedat unui accident — este sau nu compatibilă cu Acordul SEE atunci când motivul pentru care persoana este în imposibilitatea de a satisface această condiție este deplasarea sa într-un alt stat în interiorul SEE în vederea ocupării unui loc de muncă comparabil cu cel pe care îl ocupase anterior, iar persoana respectivă a cotizat la fondul de pensii din statul respectiv?
—

articolul 28 din Acordul SEE garantează libera circulație pentru resortisanții SEE și interzice discriminarea pe bază de naționalitate în cadrul SEE în ceea ce privește, inter alia, ocuparea forței de muncă,
—

Reclamantul consideră că hotărârea trebuie anulată din următoarele considerente: — Autoritatea AELS de Supraveghere a greșit în ceea ce privește interpretarea și aplicarea articolului 54 din Acordul privind SEE, susținând că orice efect negativ asupra capacității concurenților de a intra în concurență este suficient pentru a stabili un abuz; — Autoritatea AELS de Supraveghere nu a dovedit, în acest caz, încălcarea de către Posten Norge AS a normelor în materie de concurență și, în special, nu a prezentat argumente solide potrivit cărora strategia de exclusivitate a împiedicat societățile nou intrate pe piață să concureze efectiv, a limitat accesul acestora la principalele lanțuri de magazine alimentare, de chioșcuri și de benzinării într-un mod care a constituit un abuz sau a avut efecte anticoncurențiale reale; — în orice caz, comportamentul Posten Norge AS avea o justificare obiectivă.
—

Reclamantul, Aleris Ungplan AS, este un furnizor privat de servicii pentru tineri în Norvegia. Aleris Ungplan AS este o filială deținută integral de Aleris Group care își are sediul în Stockholm, Suedia.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 320/19

Cerere pentru un aviz consultativ al Curții AELS înaintată de Oslo tingrett la 26 martie 2010 în cauza Periscopus AS c. Oslo Børs ASA și Erik Must AS

(Cauza E-1/10)

2010/C 320/08

Prin scrisoarea din 26 martie 2010, s-a înaintat o cerere către Curtea AELS din partea Oslo tingrett (instanța districtului Oslo), care a fost primită la grefa Curții la 31 martie 2010, pentru un aviz consultativ în cauza Periscopus AS c. Oslo Børs ASA și Erik Must AS, cu privire la următoarea chestiune:

Este în conformitate cu articolul 5 alineatul (4) paragraful al doilea din Directiva 2004/25/CE a Parlamentului European și a Consiliului ca ofertantul care face o ofertă publică să fie obligat să ofere un preț de ofertă care să depășească prețul pe care ofertantul l-a plătit sau a convenit să-l plătească în decursul perioadei de 6 luni care precede momentului la care obligația de a lansa o ofertă a luat naștere, luând în considerare faptul că prețul pieței la momentul la care obligația de a face o ofertă a luat naștere este mai ridicat decât prețul pe care ofertantul ar fi fost obligat să îl ofere potrivit legii (norvegiene) privind tranzacționarea valorilor mobiliare?
—

La 11 august 2006, reclamantul a depus o plângere la Autoritatea AELS de Supraveghere prin care susținea că orașul Oslo a acordat ajutor de stat întreprinderii AS Oslo Sporveier (în prezent: Ruter AS) și filialei acesteia, AS Sporveisbussene (în prezent: Unibuss AS), încălcând articolul 61 din Acordul privind SEE.
1.

prin menținerea în vigoare a articolelor 5 și 7 din Actul nr. 45/2007 privind drepturile și obligațiile întreprinderilor străine care detașează temporar lucrători în Islanda și privind condițiile de muncă și de încadrare în muncă a lucrătorilor, Islanda nu a respectat obligațiile care îi revin în temeiul articolului 36 din Acordul privind SEE și al articolului 3 din Actul menționat la punctul 30 din anexa XVIII la Acordul privind SEE și în Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii, astfel cum a fost adaptată la Acordul privind SEE prin Protocolul 1 la acest acord;
1.

având în vedere că nu a adoptat toate măsurile necesare pentru transpunerea deplină în dreptul intern, în termenul prevăzut, a actelor menționate la punctul 1 și la punctul 1 a doua liniuță din anexa VII la Acordul privind SEE [Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale, astfel cum a fost modificată de Regulamentul (CE) nr. 1430/2007 al Comisiei din 5 decembrie 2007 de modificare a anexelor II și III la Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind recunoașterea calificărilor profesionale], astfel cum au fost adaptate la Acordul privind SEE prin Protocolul 1 la acesta, și nici nu a informat Autoritatea AELS de Supraveghere cu privire la aceste măsuri, Regatul Norvegiei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 63 alineatul (1) din directivă și articolului 7 din Acordul privind SEE;