RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 362/1

Decizia Autorității AELS de Supraveghere – Orientări privind restricțiile verticale

2012/C 362/01

CUPRINS

Puncte Pagina I. INTRODUCERE 1-7 3 1. Obiectivul prezentelor orientări 1-4 3 2. Aplicabilitatea articolului 53 în cazul acordurilor verticale 5-7 4 II. ACORDURILE VERTICALE CARE NU INTRĂ, ÎN GENERAL, SUB INCIDENȚA ARTICOLULUI 53 ALINEATUL (1) 8-22 4 1. Acordurile de importanță minoră și IMM-urile 8-11 4 2. Contractele de agenție 12-21 5 2.1 Definiția contractelor de agenție 12-17 5 2.2 Aplicarea articolului 53 alineatul (1) în cazul contractelor de agenție 18-21 7 3. Acorduri de subcontractare 22 8 III. APLICAREA EXCEPTĂRII PE CATEGORII 23-73 8 1. Zona de securitate creată prin exceptarea pe categorii 23 8 2. Sfera de aplicare a exceptării pe categorii 24-46 8 2.1 Definiția acordurilor verticale 24-26 8 2.2 Acordurile verticale între concurenți 27-28 10 2.3 Asociațiile de comercianți cu amănuntul 29-30 10 2.4 Acorduri verticale care conțin dispoziții privind drepturile de proprietate intelectuală 31-45 11 2.5 Relația cu alte exceptări pe categorii 46 14 3. Restricțiile grave în temeiul exceptării pe categorii 47-59 14 4. Cazuri individuale de restricții grave ale vânzărilor care pot să nu intre sub incidența articolului 53 alineatul (1) sau care pot îndeplini condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3) 60-64 19 5. Restricțiile excluse în temeiul exceptării pe categorii 65-69 20 6. Separabilitatea 70-71 21 7. Gama de produse distribuite prin același sistem de distribuție 72-73 21 IV. RETRAGEREA BENEFICIULUI EXCEPTĂRII PE CATEGORII ȘI EXCLUDEREA DIN SFERA DE APLICARE A EXCEPTĂRII PE CATEGORII 74-85 21 1. Procedura de retragere a beneficiului exceptării pe categorii 74-78 21 2. Excluderea din sfera de aplicare a exceptării pe categorii 79-85 22 V. DEFINIREA PIEȚEI ȘI CALCULAREA COTEI DE PIAȚĂ 86-95 23 1. Comunicarea Autorității AELS de Supraveghere privind definirea pieței relevante 86 23 2. Definirea pieței relevante în vederea calculării pragului cotei de piață de 30 % în temeiul exceptării pe categorii 87-92 24 3. Calcularea cotei de piață în temeiul exceptării pe categorii 93-95 25 VI. POLITICA DE APLICARE A NORMELOR DE CONCURENȚĂ ÎN CAZURI INDIVIDUALE 96-229 25 1. Cadrul analizei 96-127 25 1.1. Efectele negative ale restricțiilor verticale 100-105 27 1.2. Efectele pozitive ale restricțiilor verticale 106-109 28 1.3. Metodologia de analiză 110-127 30 1.3.1. Factorii relevanți pentru evaluarea realizată în temeiul articolului 53 alineatul (1) 111-121 31 1.3.2. Factorii relevanți pentru evaluarea realizată în temeiul articolului 53 alineatul (3) 122-127 33 2. Analiza restricțiilor verticale specifice 128-229 34 2.1. Impunerea unei mărci unice 129-150 34 2.2. Distribuția exclusivă 151-167 38 2.3. Alocarea exclusivă a clientelei 168-173 42 2.4. Distribuția selectivă 174-188 43 2.5. Franciza 189-191 47 2.6. Furnizarea exclusivă 192-202 48 2.7. Redevențe de acces inițial 203-208 50 2.8. Acorduri de gestiune pe categorii 209-213 51 2.9. Vânzarea legată 214-222 52 2.10. Restricții privind prețul de revânzare 223-229 54

A. Prezenta comunicare este publicată în temeiul dispozițiilor Acordului privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) și ale Acordului dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție (denumit în continuare „Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea”).

B. Comisia Europeană a publicat o comunicare intitulată „Orientări privind restricțiile verticale” (1). Actul respectiv, care nu este obligatoriu, stabilește principiile pe care Comisia Europeană le urmează în vederea evaluării acordurilor verticale, în temeiul articolului 101 din TFUE.

C. Autoritatea AELS de Supraveghere consideră actul menționat anterior ca fiind relevant pentru SEE. În vederea menținerii unor condiții egale de concurență și a asigurării aplicării uniforme a normelor de concurență ale SEE în întreg Spațiul Economic European, Autoritatea AELS de Supraveghere adoptă prezenta comunicare în temeiul competenței care i-a fost conferită prin articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea. Aceasta intenționează să urmeze principiile și normele stabilite în prezenta comunicare atunci când aplică normele relevante ale SEE într-un caz particular.

D. Prezenta comunicare înlocuiește comunicarea anterioară a Autorității, intitulată „Orientări privind restricțiile verticale” (2).

I. INTRODUCERE

1. Obiectivul prezentelor orientări

(1) Prezentele orientări stabilesc principiile de evaluare a acordurilor verticale în temeiul articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „articolul 53”). Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din actul menționat la punctul 2 din anexa XIV la Acordul privind SEE [Regulamentul (UE) nr. 330/2010 al Comisiei din 20 aprilie 2010 (3)] referitor la aplicarea articolului 53 alineatul (3) din Acordul privind SEE în cazul categoriilor de acorduri verticale și practici concertate (denumită în continuare „exceptarea pe categorii”) (a se vedea punctele 24-46) definește noțiunea de „acord vertical”. Prezentele orientări nu aduc atingere eventualei aplicări în paralel a articolului 54 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „articolul 54”) în cazul acordurilor verticale. Prezentele orientări sunt structurate după cum urmează: — secțiunea II (punctele 8-22) descrie acordurile verticale care nu intră, în general, sub incidența articolului 53 alineatul (1); — secțiunea III (punctele 23-73) precizează condițiile de aplicare a exceptării pe categorii; — secțiunea IV (punctele 74-85) descrie principiile referitoare la retragerea beneficiului exceptării pe categorii și la excluderea din sfera de aplicare a exceptării pe categorii; — secțiunea V (punctele 86-95) prevede orientări privind definirea pieței relevante și calcularea cotelor de piață; — secțiunea VI (punctele 96-229) descrie cadrul general de analiză și politica Autorității AELS de Supraveghere în materie de aplicare a normelor de concurență în cazuri individuale de acorduri verticale.

(2) În prezentele orientări, analiza se aplică atât bunurilor, cât și serviciilor, cu toate că anumite restricții verticale se utilizează mai ales în distribuția de bunuri. În mod similar, se pot încheia acorduri verticale pentru bunuri și servicii intermediare, precum și pentru bunuri și servicii finale. Cu excepția cazului în care se prevede altfel, analiza și argumentele din prezentele orientări se aplică tuturor tipurilor de bunuri și servicii, precum și tuturor nivelurilor de comercializare. Astfel, termenul „produse” înglobează atât bunuri, cât și servicii. Termenii „furnizor” și „cumpărător” se utilizează pentru toate nivelurile de comercializare. Întrucât articolul 53 se aplică numai acordurilor între întreprinderi, exceptarea pe categorii și prezentele orientări nu se aplică acordurilor cu consumatorii finali în cazul în care aceștia nu își desfășoară activitatea ca întreprinderi.

(3) Prin publicarea prezentelor orientări, Autoritatea AELS de Supraveghere intenționează să ajute întreprinderile să efectueze propria evaluare a acordurilor verticale în temeiul normelor de concurență ale Acordului privind SEE. Standardele stabilite în prezentele orientări nu pot fi aplicate mecanic, ci trebuie aplicate luând în considerare în mod corespunzător circumstanțele specifice fiecărui caz. Fiecare caz trebuie evaluat din perspectiva elementelor faptice specifice.

(4) Prezentele orientări nu aduc atingere jurisprudenței Curții AELS cu privire la aplicarea articolului 53 în cazul acordurilor verticale sau jurisprudenței Tribunalului și Curții de Justiție a Uniunii Europene cu privire la aplicarea articolului 53 din Acordul privind SEE și a articolului 101 din TFUE în cazul acordurilor verticale. Autoritatea AELS de Supraveghere va continua să monitorizeze aplicarea exceptării pe categorii și a orientărilor, pe baza informațiilor de piață furnizate de părțile interesate și de autoritățile naționale de concurență, și poate revizui prezenta comunicare, luând în considerare evoluțiile ulterioare și elementele noi.

2. Aplicabilitatea articolului 53 în cazul acordurilor verticale

(5) Articolul 53 se aplică în cazul acordurilor verticale care pot aduce atingere comerțului dintre părțile contractante și care împiedică, restrâng sau denaturează concurența („restricții verticale”) (4). Articolul 53 prevede un cadru juridic de evaluare a restricțiilor verticale, care ia în considerare distincția între efectele anticoncurențiale și cele favorabile concurenței. Articolul 53 alineatul (1) interzice acordurile care restrâng sau denaturează semnificativ concurența, în timp ce articolul 53 alineatul (3) permite exceptarea acordurilor care produc avantaje suficiente pentru a compensa efectele anticoncurențiale (5).

(6) Pentru majoritatea restricțiilor verticale, pot apărea probleme de concurență numai atunci când concurența între mărci este insuficientă, în cadrul unuia sau mai multor niveluri de comercializare, și anume atunci când există o anumită putere de piață la nivelul furnizorului, al cumpărătorului sau la ambele niveluri. Restricțiile verticale sunt, în general, mai puțin dăunătoare decât restricțiile orizontale și pot crea posibilități importante de creștere a eficienței.

(7) Obiectivul articolului 53 este de a asigura că întreprinderile nu folosesc acordurile – în acest context, acordurile verticale – pentru a restrânge concurența pe piață în detrimentul consumatorilor. Evaluarea restricțiilor verticale este, de asemenea, importantă în contextul obiectivului mai larg de realizare a unui teritoriu integrat care face obiectul Acordului privind SEE. Integrarea piețelor consolidează concurența în Spațiul Economic European. Nu trebuie să se permită întreprinderilor să restabilească obstacolele de natură privată între părțile contractante, acolo unde s-a reușit eliminarea barierelor dintre state.

II. ACORDURILE VERTICALE CARE NU INTRĂ, ÎN GENERAL, SUB INCIDENȚA ARTICOLULUI 53 ALINEATUL (1)

1. Acordurile de importanță minoră și IMM-urile

(8) Acordurile care nu pot aduce atingere în mod semnificativ comerțului dintre părțile contractante sau care nu pot restrânge în mod semnificativ concurența, prin obiectul sau efectul lor, nu intră sub incidența articolului 53 alineatul (1). Exceptarea pe categorii se aplică numai acordurilor care intră sub incidența articolului 53 alineatul (1). Prezentele orientări nu aduc atingere aplicării Comunicării Autorității AELS de Supraveghere privind acordurile de importanță minoră care nu restrâng în mod semnificativ concurența în temeiul articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE (de minimis) (6) sau aplicării oricărei comunicări viitoare de minimis.

(9) Sub rezerva condițiilor prevăzute de Comunicarea de minimis privind aspectele referitoare la restricțiile grave și la efectul cumulativ, se consideră, în general, că acordurile verticale încheiate de întreprinderi neconcurente a căror cotă de piață individuală nu depășește 15 % din piața relevantă nu intră sub incidența articolului 53 alineatul (1) (7). Nu există nicio prezumție potrivit căreia acordurile verticale încheiate de întreprinderi a căror cotă de piață depășește 15 % încalcă automat articolul 53 alineatul (1). Acordurile dintre întreprinderi a căror cotă de piață depășește pragul de 15 % pot să nu aibă un efect semnificativ asupra comerțului dintre părțile contractante sau pot să nu constituie o restrângere semnificativă a concurenței (8). Astfel de acorduri trebuie evaluate în contextul lor juridic și economic. Criteriile de evaluare a acordurilor individuale sunt stabilite la punctele 96-229.

(10) În ceea ce privește restricțiile grave menționate în Comunicarea de minimis, articolul 53 alineatul (1) se poate aplica sub pragul de 15 %, cu condiția ca acestea să aibă un efect semnificativ asupra comerțului dintre părțile contractante și asupra concurenței. Jurisprudența aplicabilă a Curții AELS, precum și cea a Curții de Justiție și a Tribunalului, este relevantă în această privință (9). Trebuie să se țină seama, de asemenea, de eventuala necesitate de a evalua efectele pozitive și negative ale restricțiilor grave, astfel cum sunt descrise, în special, la punctul 47 din prezentele orientări.

(11) În plus, Autoritatea AELS de Supraveghere consideră că, sub rezerva efectului cumulativ și a restricțiilor grave, acordurile verticale dintre întreprinderile mici și mijlocii, astfel cum au fost definite în anexa la Recomandarea Comisiei din 6 mai 2003 privind definiția microîntreprinderilor și a întreprinderilor mici si mijlocii (10), sunt rareori în măsură să aducă atingere în mod semnificativ comerțului dintre părțile contractante sau să restrângă semnificativ concurența în sensul articolului 53 alineatul (1) și, prin urmare, nu intră, în general, sub incidența articolului 53 alineatul (1). În cazurile în care astfel de acorduri îndeplinesc, cu toate acestea, condițiile pentru aplicarea articolului 53 alineatul (1), Autoritatea AELS de Supraveghere se va abține, în mod normal, de la inițierea procedurii, datorită lipsei unui interes suficient pentru Spațiul Economic European, cu excepția cazului în care aceste întreprinderi dețin, în mod colectiv sau individual, o poziție dominantă pe o parte semnificativă a teritoriului care face obiectul Acordului privind SEE.

2. Contractele de agenție

2.1 Definiția contractelor de agenție

(12) Agentul este o persoană fizică sau juridică împuternicită să negocieze și/sau să încheie contracte pe seama altei persoane (comitentul), fie în nume propriu, fie în numele comitentului, în vederea: — achiziționării de bunuri sau servicii de către comitent sau — vânzării de bunuri sau servicii furnizate de comitent.

(13) Factorul determinant în definirea unui contract de agenție pentru aplicarea articolului 53 alineatul (1) este riscul financiar sau comercial suportat de agent în legătură cu activitățile pentru care a fost desemnat ca agent de către comitent (11). În acest sens, faptul că agentul acționează pe seama unuia sau mai multor comitenți este irelevant. De asemenea, în scopul prezentei evaluări, nu este relevantă încadrarea dată acordului de părțile la acesta sau de legislația națională.

(14) Trei tipuri de risc financiar sau comercial sunt relevante pentru definirea unui contract de agenție în vederea aplicării articolului 53 alineatul (1). În primul rând, există riscuri specifice contractului care sunt direct legate de contractele încheiate și/sau negociate de agent pe seama comitentului, cum ar fi finanțarea stocurilor. În al doilea rând, există riscuri legate de investiții specifice pieței. Acestea sunt investițiile necesare în mod specific tipului de activitate pentru care agentul a fost desemnat de către comitent, și anume care sunt necesare pentru a permite agentului să încheie și/sau să negocieze acest tip de contract. De obicei, astfel de investiții sunt irecuperabile, ceea ce înseamnă că, la abandonarea domeniului respectiv de activitate, ele nu pot servi altor activități sau nu pot fi vândute fără a înregistra pierderi considerabile. În al treilea rând, există riscuri legate de alte activități desfășurate pe aceeași piață de produse, în măsura în care comitentul cere agentului să întreprindă astfel de activități, dar nu ca agent în numele comitentului, ci pe propriul său risc.

(15) În sensul aplicării articolului 53 alineatul (1), acordul va fi considerat un contract de agenție propriu-zis în cazul în care agentul nu suportă niciun risc sau suportă doar riscuri nesemnificative în ceea ce privește contractele încheiate și/sau negociate pe seama comitentului, în ceea ce privește investițiile specifice pieței din domeniul de activitate respectiv și în ceea ce privește alte activități, solicitate de comitent, pe aceeași piață de produse. Cu toate acestea, riscurile aferente activității de prestare a serviciilor de agenție în general, cum ar fi riscul ca venitul agentului să fie subordonat reușitei sale în calitate de agent sau investițiile generale în spații sau personal, de exemplu, nu sunt relevante pentru această evaluare.

(16) Prin urmare, în sensul aplicării articolului 53 alineatul (1), un acord va fi considerat, în general, un contract de agenție în cazul în care proprietatea bunurilor contractuale cumpărate sau vândute nu aparține agentului, sau în cazul în care agentul nu prestează el însuși serviciile contractuale, și în cazul în care agentul: (a) nu contribuie la costurile legate de furnizarea/achiziția bunurilor sau serviciilor contractuale, inclusiv costurile de transport aferente bunurilor. Aceasta nu împiedică agentul să efectueze serviciul de transport, cu condiția ca respectivele costuri să fie suportate de comitent; (b) nu deține, pe cheltuiala proprie sau pe propriul risc, stocuri de bunuri contractuale, inclusiv costurile de finanțare a stocurilor și costurile generate de pierderea stocurilor, și poate returna comitentului, fără cheltuieli, bunurile nevândute, cu excepția cazului în care este angajată răspunderea pentru culpă a agentului (de exemplu, pentru neluarea unor măsuri de securitate rezonabile pentru a evita pierderea stocurilor); (c) nu își asumă responsabilitatea față de terți pentru prejudicii provocate de produsul vândut (răspundere civilă pentru prejudiciile cauzate de produsele defecte), cu excepția cazului în care, în calitate de agent, este angajată răspunderea pentru culpa sa în acest sens; (d) nu își asumă răspunderea pentru neexecutarea contractului de către clienți, mai puțin pierderea comisionului său, cu excepția cazului în care este angajată răspunderea pentru culpă a agentului (de exemplu, pentru neluarea unor măsuri rezonabile de securitate sau antifurt sau prin neluarea unor măsuri rezonabile de semnalare a unui furt comitentului sau poliției sau pentru necomunicarea către comitent a tuturor informațiilor necesare pe care le are la dispoziție privind fiabilitatea financiară a clientului); (e) nu este obligat, direct sau indirect, să investească în acțiuni de promovare a vânzărilor, cum ar fi contribuțiile la bugetul de publicitate al comitentului; (f) nu face investiții specifice pieței în echipamente, spații sau formarea personalului, cum ar fi, de exemplu, un rezervor de stocare a benzinei în cazul vânzării cu amănuntul de benzină sau un program de calculator specializat pentru vânzarea polițelor de asigurare în cazul agenților de asigurări, cu excepția cazului în care aceste costuri sunt rambursate în totalitate de comitent; (g) nu întreprinde alte activități pe aceeași piață de produse, solicitate de către comitent, cu excepția cazului în care aceste activități sunt rambursate în totalitate de către comitent.

(17) Această listă nu este exhaustivă. Cu toate acestea, în cazul în care agentul își asumă unul sau mai multe din riscurile sau costurile menționate la punctele 14, 15 și 16, acordul între agent și comitent nu va fi considerat un contract de agenție. Problema riscului trebuie analizată de la caz la caz, ținând seama mai degrabă de realitățile economice specifice, decât de forma juridică. Din motive operaționale, analiza de risc poate începe cu evaluarea riscurilor specifice contractului. În cazul în care riscurile specifice contractului sunt suportate de către agent, acest fapt va fi suficient pentru a concluziona că agentul este un distribuitor independent. În caz contrar, dacă agentul nu suportă riscurile specifice contractului, atunci analiza va trebui continuată prin evaluarea riscurilor legate de investițiile specifice pieței. În cele din urmă, în cazul în care agentul nu suportă niciun risc specific contractului și investițiilor specifice pieței, pot fi luate în considerare riscurile legate de alte activități necesare pe aceeași piață de produse.

2.2 Aplicarea articolului 53 alineatul (1) în cazul contractelor de agenție

(18) În cazul contractelor de agenție, astfel cum au fost definite în secțiunea 2.1, funcția de vânzare sau cumpărare a agentului face parte din activitățile comitentului. Deoarece comitentul suportă riscurile comerciale și financiare legate de vânzarea și cumpărarea bunurilor și serviciilor contractuale, toate obligațiile impuse agentului în ceea ce privește contractele încheiate și/sau negociate pe seama comitentului nu intră sub incidența articolului 53 alineatul (1). Următoarele obligații care revin agentului vor fi considerate ca fiind inerente unui contract de agenție, întrucât fiecare dintre acestea este legată de capacitatea comitentului de a stabili sfera de activitate a agentului în ceea ce privește bunurile sau serviciile contractuale, un aspect esențial în cazul în care comitentul trebuie să își asume riscurile și să fie, prin urmare, în măsură să determine strategia comercială: (a) limitarea teritoriului în care agentul poate să vândă aceste bunuri sau servicii; (b) limitarea clientelei căreia agentul poate să-i vândă aceste bunuri sau servicii; (c) prețurile și condițiile în care agentul trebuie să vândă sau să cumpere aceste bunuri sau servicii.

(19) În afară de reglementarea condițiilor de vânzare sau de achiziție a bunurilor sau serviciilor contractuale de către agent pe seama comitentului, contractele de agenție conțin adesea dispoziții cu privire la relațiile dintre agent și comitent. În special, acestea pot să conțină o dispoziție care interzice comitentului să desemneze alți agenți pentru un anumit tip de tranzacție, de clienți sau de teritoriu (clauza de exclusivitate) și/sau o dispoziție care interzice agentului să acționeze în calitate de agent sau distribuitor al unor întreprinderi concurente cu comitentul (clauze de impunere a unei mărci unice). Deoarece agentul reprezintă o întreprindere separată față de comitent, dispozițiile care privesc relația dintre agent și comitent pot încălca prevederile articolului 53 alineatul (1). În general, clauzele de exclusivitate nu vor conduce la efecte anticoncurențiale. Cu toate acestea, obligațiile de impunere a unei mărci unice și obligația de neconcurență după expirarea acordului, care se referă la concurența între mărci, pot să încalce articolul 53 alineatul (1) în cazul în care conduc sau contribuie la generarea unui efect (cumulativ) de împiedicare a accesului pe piața relevantă pe care se vând sau se achiziționează bunurile sau serviciile contractuale (a se vedea, în special, secțiunea VI.2.1). Asemenea dispoziții pot beneficia de exceptarea pe categorii, în special în cazul în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 5 din exceptarea pe categorii. De asemenea, acestea pot fi justificate în mod individual prin creșterea eficienței în temeiul articolului 53 alineatul (3), astfel cum se descrie, de exemplu, la punctele 144-148.

(20) Un contract de agenție poate, de asemenea, să intre sub incidența articolului 53 alineatul (1) chiar și în cazul în care comitentul suportă toate riscurile financiare și comerciale relevante, atunci când acesta facilitează coluziunea. Această situație ar putea fi întâlnită, de exemplu, în cazul în care un număr de comitenți utilizează aceiași agenți, împiedicând în mod colectiv alți comitenți să utilizeze acești agenți sau în cazul în care ei utilizează acești agenți pentru a ajunge la o coluziune asupra unei strategii comerciale sau pentru a face schimb de informații delicate privind piața între comitenți.

(21) În cazul în care agentul își asumă unul sau mai multe din riscurile relevante, astfel cum au fost descrise la punctul 16, acordul între agent și comitent nu reprezintă un contract de agenție, în sensul aplicării articolului 53 alineatul (1). În situația respectivă, agentul va fi tratat ca o întreprindere independentă, iar acordul dintre agent și comitent va intra sub incidența articolului 53 alineatul (1), ca orice alt acord vertical.

3. Acorduri de subcontractare

(22) Prin subcontractare, contractantul furnizează tehnologie sau echipament unui subcontractant care se obligă să fabrice anumite produse (în exclusivitate) pentru contractant pe baza acestei tehnologii sau a acestui echipament. Subcontractarea este reglementată de Comunicarea Autorității AELS de Supraveghere privind evaluarea anumitor acorduri de subcontractare în temeiul articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE (12) (denumită în continuare „Comunicarea privind subcontractarea”). Conform comunicării respective, care rămâne aplicabilă, acordurile de subcontractare prin care subcontractantul se angajează să producă anumite produse exclusiv pentru contractant nu intră, în general, sub incidența articolului 53 alineatul (1), cu condiția ca tehnologia sau echipamentul să fie necesare subcontractantului pentru fabricarea produselor. Cu toate acestea, alte restricții impuse subcontractantului, cum ar fi obligația de a nu desfășura sau de a nu exploata propriile sale activități de cercetare și dezvoltare sau de a nu produce pentru terți, pot intra, în general, sub incidența articolului 53 (13).

III. APLICAREA EXCEPTĂRII PE CATEGORII

1. Zona de securitate creată prin exceptarea pe categorii

(23) Pentru majoritatea restricțiilor verticale, pot apărea probleme de concurență numai atunci când concurența este insuficientă, în cadrul unuia sau mai multor niveluri de comercializare, și anume atunci când există o anumită putere de piață la nivelul furnizorului, al cumpărătorului sau la ambele niveluri. Cu condiția ca acestea să nu conțină restricții grave ale concurenței, care sunt restricții de concurență privind obiectul, exceptarea pe categorii creează o prezumție de legalitate pentru acordurile verticale, în funcție de cota de piață a furnizorului și a cumpărătorului. În temeiul articolului 3 din exceptarea pe categorii, cota de piață pe care o deține furnizorul pe piața pe care își vinde bunurile sau serviciile contractuale și cota de piață deținută de cumpărător pe piața pe care își achiziționează bunurile sau serviciile contractuale este cea care determină aplicabilitatea exceptării pe categorii. Pentru aplicarea exceptării pe categorii, atât cota de piață a furnizorului, cât și cea a cumpărătorului trebuie să fie inferioară sau egală cu 30 %. Secțiunea V din prezentele orientări oferă îndrumări cu privire la definirea pieței relevante și calcularea cotelor de piață. Peste pragul cotei de piață de 30 %, nu există nicio prezumție că acordurile verticale intră sub incidența articolului 53 alineatul (1) sau că nu îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3), dar nu există, de asemenea, nicio prezumție, potrivit căreia acordurile verticale care intră sub incidența articolului 53 alineatul (1) vor respecta, de obicei, condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3).

2. Sfera de aplicare a exceptării pe categorii

2.1 Definiția acordurilor verticale

(24) Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din exceptarea pe categorii definește „acordul vertical” ca fiind „un acord sau o serie de practici concertate convenite între două sau mai multe întreprinderi care activează fiecare, în sensul acordului sau al practicilor concertate, la niveluri diferite ale procesului de producție sau de distribuție, și care se referă la condițiile în care părțile pot cumpăra, vinde sau revinde anumite bunuri sau servicii”.

(25) Definiția „acordului vertical” de la punctul 24 are patru elemente principale: (a) exceptarea pe categorii se aplică acordurilor și practicilor concertate. Exceptarea pe categorii nu se aplică comportamentului unilateral al întreprinderilor în cauză. Asemenea comportamente unilaterale pot intra sub incidența articolului 54, care interzice abuzurile de poziție dominantă. Pentru a exista un acord în sensul articolului 53 este suficient ca părțile să își fi exprimat intenția comună de a se comporta pe piață într-un anumit mod. Forma în care este exprimată intenția respectivă nu este relevantă, atât timp cât aceasta constituie o expresie fidelă a intenției părților. În cazul în care nu există niciun acord explicit care să exprime voința concordantă, Autoritatea AELS de Supraveghere va trebui să dovedească faptul că politica unilaterală a uneia dintre părți primește consimțământul celeilalte părți. Pentru acordurile verticale, există două moduri în care se poate stabili adoptarea conștientă a unei anumite politici unilaterale. În primul rând, consimțământul poate fi dedus din competențele atribuite părților printr-un acord general întocmit în prealabil. În cazul în care clauzele acordului schițat în prealabil prevăd sau autorizează o parte să adopte ulterior o politică specifică unilaterală, obligatorie pentru cealaltă parte, acceptarea acelei politici de către cealaltă parte poate fi stabilită pe această bază (14). În al doilea rând, în absența unui astfel de consimțământ explicit, Autoritatea AELS de Supraveghere poate evidenția existența unui consimțământ tacit. În acest scop, este necesar să se demonstreze mai întâi că o parte solicită explicit sau implicit cooperarea celeilalte părți în scopul punerii în aplicare a politicii sale unilaterale și apoi că cealaltă parte a dat curs solicitării respective prin punerea în practică a acelei politici unilaterale (15). De exemplu, dacă, în cazul în care un furnizor anunță reducerea unilaterală a livrărilor în scopul de a împiedica comerțul paralel, distribuitorii își reduc imediat comenzile și nu se mai implică în comerțul paralel, atunci acești distribuitori își exprimă consimțământul tacit privind politica unilaterală a furnizorului. Cu toate acestea, nu se poate ajunge la această concluzie în cazul în care distribuitorii continuă să se angajeze în comerțul paralel sau încearcă să găsească noi modalități de a se angaja în comerțul paralel. În mod similar, în cazul acordurilor verticale, consimțământul tacit poate fi dedus din gradul de constrângere exercitat de o parte în scopul impunerii politicii sale unilaterale celeilalte sau celorlalte părți la acord, împreună cu numărul de distribuitori care pun efectiv în practică politica unilaterală a furnizorului. De exemplu, un sistem de monitorizare și de penalități, stabilit de furnizor în scopul penalizării distribuitorilor care nu respectă politica sa unilaterală, indică un consimțământ tacit la politica unilaterală a furnizorului, dacă acest sistem permite furnizorului punerea în practică a politicii sale. Cele două moduri de stabilire a consimțământului descrise la acest punct pot fi folosite împreună; (b) acordul sau practica concertată implică două sau mai multe întreprinderi. Acordurile verticale încheiate cu consumatorii finali care nu operează ca întreprinderi nu intră sub incidența exceptării pe categorii. Într-un sens mai larg, acordurile cu consumatorii finali nu intră sub incidența articolului 53 alineatul (1), întrucât acest articol se aplică numai acordurilor dintre întreprinderi, deciziilor asociațiilor de întreprinderi și practicilor concertate între întreprinderi. Aceasta nu aduce atingere eventualei aplicări a articolului 54; (c) acordul sau practica concertată implică întreprinderi care acționează fiecare, în sensul acordului, la un nivel diferit al lanțului de producție sau de distribuție. Aceasta înseamnă, de exemplu, că o întreprindere produce o materie primă pe care cealaltă întreprindere o utilizează ca bun intermediar sau că prima este un producător, a doua un comerciant cu ridicata, iar a treia un comerciant cu amănuntul. Aceasta nu exclude cazul în care o întreprindere este prezentă la mai multe niveluri ale lanțului de producție sau de distribuție; (d) acordurile sau practicile concertate se referă la condițiile în care părțile la acord, furnizorul și cumpărătorul, „pot să cumpere, să vândă sau să revândă anumite bunuri sau servicii”. Aceasta reflectă obiectivul exceptării pe categorii de a reglementa acordurilor de achiziție și de distribuție. Acestea sunt acorduri care se referă la condițiile de achiziție, vânzare sau revânzare a bunurilor sau serviciilor furnizate de furnizor și/sau care se referă la condițiile de vânzare de către cumpărător a bunurilor sau serviciilor care încorporează aceste bunuri sau servicii. În temeiul exceptării pe categorii, sunt considerate bunuri sau servicii contractuale atât bunurile sau serviciile furnizate de către furnizor, cât și bunurile sau serviciile care rezultă din acestea. Sunt cuprinse aici acordurile verticale care se referă la toate bunurile și serviciile finale și intermediare. Singura excepție o constituie sectorul automobilelor, atât timp cât acest sector rămâne reglementat de o exceptare pe categorie sectorială, cum este cea acordată de actul menționat la punctul 4b din anexa XIV la Acordul privind SEE [Regulamentul (UE) nr. 461/2010 al Comisiei din 27 mai 2010 (16)] referitor la aplicarea articolului 53 alineatul (3) din Acordul privind SEE în cazul categoriilor de acorduri verticale și practici concertate în sectorul autovehiculelor sau de regulamentul care îi va succede acestuia. Bunurile sau serviciile furnizate de către furnizor pot fi revândute de către cumpărător sau pot fi utilizate de acesta ca bunuri sau servicii intermediare în vederea producerii propriilor sale bunuri sau servicii.

(26) Exceptarea pe categorii se aplică și bunurilor vândute și cumpărate pentru a fi închiriate terților. Cu toate acestea, contractele de închiriere sau de locațiune ca atare nu sunt reglementate de exceptarea pe categorii, deoarece niciun bun sau serviciu nu este vândut de către furnizor cumpărătorului. În sens mai general, exceptarea pe categorii nu reglementează restricțiile sau obligațiile care nu se referă la condițiile de cumpărare, de vânzare sau de revânzare, cum ar fi, de exemplu, o obligație care interzice părților la contract să desfășoare activități independente de cercetare și dezvoltare, pe care părțile ar fi introdus-o într-un acord altminteri vertical. În plus, articolul 2 alineatele (2)-(5) din exceptarea pe categorii exclude anumite acorduri verticale, direct sau indirect, de la aplicarea actului în cauză.

2.2 Acordurile verticale între concurenți

(27) Articolul 2 alineatul (4) din exceptarea pe categorii exclude în mod explicit din sfera sa de aplicare „acordurile verticale încheiate între întreprinderi concurente”. Acordurile verticale între concurenți sunt analizate, în ceea ce privește eventualele efecte de coluziune ale acestora, în Orientările Autorității AELS de Supraveghere privind aplicabilitatea articolului 53 din Acordul privind SEE în cazul acordurilor de cooperare orizontală (17). Cu toate acestea, aspectele verticale ale unor astfel de acorduri trebuie evaluate în temeiul prezentelor orientări. Articolul 1 alineatul (1) litera (c) din exceptarea pe categorii definește o întreprindere concurentă ca „un concurent existent sau potențial”. Două întreprinderi sunt considerate a fi concurenți reali dacă sunt active pe aceeași piață relevantă. O întreprindere este considerată un concurent potențial al unei alte întreprinderi dacă, în absența unui acord, în cazul unei creșteri mici, dar permanente, a prețurilor relative, este probabil ca această primă întreprindere, într-o perioadă scurtă de timp, în mod normal de cel mult un an, să întreprindă investițiile suplimentare necesare sau să suporte alte costuri de transformare necesare pentru a intra pe piața relevantă pe care este activă cealaltă întreprindere. Această evaluare trebuie să se bazeze pe considerente realiste; posibilitatea pur teoretică a intrării pe piață nu este suficientă (18). Un distribuitor care furnizează unui producător specificații în vederea producerii anumitor bunuri sub marca distribuitorului nu trebuie considerat producător al acestor bunuri sub propria marcă.

(28) Articolul 2 alineatul (4) din exceptarea pe categorii conține două excepții de la excluderea generală a acordurilor verticale dintre concurenți. Aceste excepții se referă la acordurile nereciproce. Acordurile nereciproce dintre concurenți sunt reglementate de exceptarea pe categorii atunci când (a) furnizorul este producător și distribuitor de bunuri, în timp ce cumpărătorul este numai distribuitor, nefiind și o întreprindere concurentă care acționează în etapa de fabricație sau (b) furnizorul este un prestator de servicii care își desfășoară activitatea la mai multe niveluri de comercializare, în timp ce cumpărătorul acționează la nivelul vânzării cu amănuntul și nu este o întreprindere concurentă în cadrul activității comerciale de achiziționare a serviciilor contractuale. Prima excepție reglementează situațiile de distribuție duală, și anume acelea în care producătorul anumitor produse este și distribuitor al acelor produse, concurând cu distribuitorii independenți ai produselor sale. În caz de distribuție duală se consideră că, în general, orice impact potențial asupra concurenței directe între producător și distribuitor, la nivelul vânzării cu amănuntul, are o importanță mai redusă decât impactul potențial al acordului vertical de aprovizionare asupra concurenței în general la nivel de producție sau de vânzare cu amănuntul. Cea de-a doua excepție reglementează situații similare de distribuție duală, însă, în acest caz, de servicii, atunci când furnizorul este și furnizor de produse la nivelul comerțului cu amănuntul în care își desfășoară activitatea cumpărătorul.

2.3 Asociațiile de comercianți cu amănuntul

(29) Articolul 2 alineatul (2) din exceptarea pe categorii include în sfera sa de aplicare acordurile verticale încheiate de o asociație de întreprinderi care îndeplinește anumite condiții și exclude astfel, din sfera exceptării pe categorii, acordurile verticale încheiate de toate celelalte asociații. Acordurile verticale încheiate între o asociație și membrii acesteia sau între o asociație și furnizorii acesteia sunt reglementate de exceptarea pe categorii numai în cazul în care toți membrii sunt comercianți cu amănuntul de bunuri (nu de servicii) și în cazul în care niciun membru al asociației nu realizează individual o cifră de afaceri care depășește 50 de milioane de euro. Comercianții cu amănuntul sunt distribuitori care revând bunuri consumatorilor finali. În cazul în care doar un număr limitat de membri ai asociației au o cifră de afaceri care depășește pragul de 50 de milioane de euro și în cazul în care acești membri reprezintă împreună mai puțin de 15 % din cifra de afaceri combinată a tuturor membrilor, evaluarea în temeiul articolului 53 nu va fi, în mod normal, afectată.

(30) O asociație de întreprinderi poate să implice existența atât a unor acorduri orizontale, cât și a unor acorduri verticale. Acordurile orizontale trebuie evaluate în conformitate cu principiile stabilite în Orientările privind aplicabilitatea articolului 53 din Acordul privind SEE în cazul acordurilor de cooperare orizontală (19). Dacă această evaluare duce la concluzia că o cooperare între întreprinderi în domeniul cumpărării sau vânzării este acceptabilă, va fi necesară o evaluare suplimentară în vederea analizării acordurilor verticale încheiate de asociație cu furnizorii săi sau cu fiecare dintre membrii săi. Această evaluare suplimentară se va realiza în conformitate cu normele prevăzute de exceptarea pe categorii și cu prezentele orientări. De exemplu, acordurile orizontale încheiate între membrii asociației sau deciziile adoptate de asociație, cum ar fi decizia care impune membrilor obligația de a cumpăra de la asociație sau decizia de a aloca teritorii exclusive membrilor, trebuie evaluate, în primul rând, ca acorduri orizontale. De îndată ce evaluarea respectivă duce la concluzia că acordul orizontal nu este anticoncurențial, este necesară o evaluare a acordurilor verticale între asociație și fiecare dintre membrii săi sau între asociație și furnizori.

2.4 Acorduri verticale care conțin dispoziții privind drepturile de proprietate intelectuală

(31) Articolul 2 alineatul (3) din exceptarea pe categorii include în sfera sa de aplicare acordurile verticale care conțin anumite dispoziții privind cesiunea drepturilor de proprietate intelectuală sau utilizarea acestora de către cumpărător și exclude astfel din sfera de aplicare a exceptării pe categorii toate celelalte acorduri verticale care conțin dispoziții privind drepturile de proprietate intelectuală. Exceptarea pe categorii se aplică acordurilor verticale care conțin dispoziții privind drepturile de proprietate intelectuală, dacă sunt îndeplinite următoarele cinci condiții: (a) dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală trebuie să facă parte dintr-un acord vertical, și anume un acord cu privire la condițiile în care părțile pot să cumpere, să vândă sau să revândă anumite bunuri sau servicii; (b) drepturile de proprietate intelectuală trebuie să fie cesionate sau să fie acordate sub licență cumpărătorului; (c) dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală nu trebuie să constituie obiectul principal al acordului; (d) dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală trebuie să fie direct legate de utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor de către vânzător sau clienții acestuia. În ceea ce privește franciza, în cazul căreia comercializarea constituie obiectul exploatării drepturilor de proprietate intelectuală, bunurile sau serviciile se distribuie de către francizatul principal sau de către francizați; (e) dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală nu trebuie să conțină, în legătură cu bunurile sau serviciile contractuale, restrângeri ale concurenței având același obiect ca restricțiile verticale, care nu sunt exceptate în temeiul exceptării pe categorii.

(32) Astfel de condiții asigură aplicarea exceptării pe categorii în cazul acordurilor verticale în cadrul cărora utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor se poate efectua mai eficient datorită faptului că drepturile de proprietate intelectuală sunt cesionate sau acordate sub licență cumpărătorului în vederea utilizării. Cu alte cuvinte, restricțiile referitoare la cesiunea sau utilizarea drepturilor de proprietate intelectuală pot fi incluse în sfera exceptării atunci când obiectul principal al acordului este achiziția sau distribuția de bunuri sau servicii.

(33) Potrivit primei condiții, contextul în care drepturile de proprietate intelectuală sunt cesionate este un acord de achiziție sau de distribuție de bunuri sau un acord de achiziție sau de prestare de servicii, și nu un acord privind cesiunea sau acordarea sub licență a drepturilor de proprietate intelectuală în vederea producerii bunurilor, și niciun acord de licență propriu-zis. Exceptarea pe categorii nu reglementează, de exemplu: (a) acordurile în cadrul cărora o parte furnizează altei părți o rețetă și îi acordă o licență pentru producerea unei băuturi pe baza acestei rețete; (b) acordurile în temeiul cărora o parte furnizează celeilalte părți o matriță sau un original și îi acordă o licență pentru producerea și distribuirea de copii; (c) licențele propriu-zise de marcă sau semne distinctive în vederea comercializării; (d) contractele de sponsorizare referitoare la dreptul de a-și face publicitate în calitate de sponsor oficial al unui anumit eveniment; (e) licențele de drepturi de autor, cum ar fi contractele de radiodifuzare care prevăd dreptul de a înregistra și/sau dreptul de a difuza un eveniment.

(34) Cea de-a doua condiție precizează faptul că exceptarea pe categorii nu se aplică atunci când drepturile de proprietate intelectuală sunt cesionate de către cumpărător furnizorului, indiferent dacă drepturile de proprietate intelectuală se referă la modalitatea de producție sau de distribuție. Un acord privind transferul drepturilor de proprietate intelectuală către furnizor care conține eventuale restricții cu privire la vânzările realizate de furnizor nu este reglementat de exceptarea pe categorii. Aceasta înseamnă, în special, că subcontractarea care implică transferul de know-how către subcontractant (20) nu intră sub incidența exceptării pe categorii (a se vedea, de asemenea, punctul 22). Cu toate acestea, acordurile verticale în temeiul cărora cumpărătorul oferă furnizorului doar specificații care descriu bunurile sau serviciile ce trebuie furnizate intră sub incidența exceptării pe categorii.

(35) Cea de-a treia condiție precizează faptul că, pentru a fi reglementat de exceptarea pe categorii, obiectul principal al acordului nu trebuie să fie cesiunea drepturilor de proprietate intelectuală sau acordarea de licențe de drepturi de proprietate intelectuală. Obiectul principal al acordului trebuie să fie achiziția, vânzarea sau revânzarea de bunuri sau servicii, iar dispozițiile în domeniul drepturilor de proprietate intelectuală trebuie să servească punerii în aplicare a acordului vertical.

(36) Cea de-a patra condiție prevede ca dispozițiile privind drepturile de proprietate intelectuală să faciliteze utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor de către cumpărător sau clienții acestuia. Bunurile sau serviciile destinate utilizării sau revânzării sunt, de obicei, furnizate de către licențiator, însă ele pot fi achiziționate și de către licențiat de la un furnizor terț. Dispozițiile cu privire la drepturile de proprietate intelectuală se vor referi, în mod normal, la comercializarea bunurilor sau serviciilor. Un exemplu ar fi acordurile de franciză prin care francizorul vinde francizatului bunuri destinate revânzării și acordă acestuia o licență de utilizare a mărcii sale și a know-how-ului său pentru comercializarea bunurilor sau atunci când este reglementată situația în care furnizorul unui extract concentrat acordă cumpărătorului o licență care să-i permită diluarea și îmbutelierea extractului înainte de a-l vinde sub formă de băutură.

(37) Cea de-a cincea condiție subliniază faptul că dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală nu trebuie să aibă același obiect ca restricțiile grave prevăzute la articolul 4 din exceptarea pe categorii sau ca restricțiile care nu sunt reglementate de exceptarea pe categorii în temeiul articolului 5 din actul respectiv (a se vedea punctele 47-69 ale prezentelor orientări).

(38) Drepturile de proprietate intelectuală relevante pentru punerea în aplicare a acordurilor verticale, în sensul articolului 2 alineatul (3) din exceptarea pe categorii, se referă, în general, la trei domenii principale: mărci, drepturi de autor și know-how.

Marca

(39) O licență privind o marcă acordată unui distribuitor poate să se refere la distribuția produselor licențiatorului într-un anumit teritoriu. În cazul în care licența este exclusivă, acordul echivalează cu o distribuție exclusivă.

Drepturi de autor

(40) Revânzătorii bunurilor protejate de drepturi de autor (cărți, programe de calculator etc.) pot fi obligați de către titularul drepturilor de autor să revândă bunurile respective numai cu condiția ca cumpărătorul, indiferent dacă este vorba de un alt revânzător sau de utilizatorul final, să nu încalce drepturile de autor. Astfel de obligații impuse revânzătorului, în măsura în care intră sub incidența articolului 53 alineatul (1), sunt reglementate de exceptarea pe categorii.

(41) Acordurile prin care se furnizează copii pe suport hard ale unui program de calculator în vederea revânzării acestora și potrivit cărora revânzătorul nu primește o licență asupra drepturilor care protejează programul de calculator, având numai dreptul să revândă copiile pe suport hard, trebuie considerate, în sensul exceptării pe categorii, ca acorduri de furnizare de bunuri în vederea revânzării. În cadrul acelei forme de distribuție, acordarea unei licențe asupra programului de calculator intervine numai între titularul dreptului de autor și utilizatorul programului de calculator. Aceasta poate fi sub forma unei licențe „shrink rap”, și anume un set de condiții introduse în ambalajul copiei pe suport hard, care sunt considerate a fi acceptate de utilizatorul final prin deschiderea ambalajului.

(42) Cumpărătorilor de hardware care înglobează programe de calculator protejate prin dreptul de autor li se poate interzice, de către titularul dreptului de autor, încălcarea dreptului de autor, și în consecință, realizarea de copii și revânzarea programului de calculator sau realizarea de copii și utilizarea programului de calculator pe alt hardware. Astfel de restricții referitoare la utilizare, în măsura în care intră sub incidența articolului 53 alineatul (1), fac obiectul exceptării pe categorii.

Know-how

(43) Acordurile de franciză, cu excepția acordurilor de franciză industrială, sunt exemplul cel mai clar de comunicare a know-how-ului către cumpărător în scopuri comerciale (21). Acordurile de franciză conțin licențe de drepturi de proprietate intelectuală cu privire la mărci sau semne distinctive și know-how pentru utilizarea și distribuția bunurilor sau pentru furnizarea serviciilor. În afară de licența de drepturi de proprietate intelectuală, francizorul furnizează, de obicei, francizatului asistență comercială sau tehnică pe toată durata acordului, cum ar fi servicii de aprovizionare, formare, consiliere imobiliară, planificare financiară etc. Licența și asistența fac parte integrantă din metoda comercială sub franciză.

(44) Acordarea licenței, prevăzută de acordurile de franciză, este reglementată de exceptarea pe categorii în cazul în care sunt îndeplinite toate cele cinci condiții prevăzute la punctul 31. Aceste condiții sunt, în general, îndeplinite, deoarece, în cadrul majorității acordurilor de franciză, inclusiv în acordurile de franciză principală, francizorul furnizează francizatului bunuri și/sau servicii, în special servicii de asistență comercială sau tehnică. Drepturile de proprietate intelectuală ajută francizatul să revândă produsele pe care i le furnizează francizorul sau un furnizor desemnat de francizor sau să utilizeze aceste produse și să vândă bunurile sau serviciile care rezultă din acestea. În cazul în care acordul de franciză prevede, exclusiv sau în primul rând, acordarea unei licențe de drepturi de proprietate intelectuală, acesta nu este reglementat de exceptarea pe categorii, însă, de regulă, în cazul unui astfel de acord, Autoritatea AELS de Supraveghere va aplica principiile prevăzute de exceptarea pe categorii și prezentele orientări.

(45) Următoarele obligații legate de drepturile de proprietate intelectuală sunt, în general, considerate necesare pentru protecția drepturilor de proprietate intelectuală ale francizorului și, în cazul în care aceste obligații intră sub incidența articolului 53 alineatul (1), sunt reglementate, de asemenea, de exceptarea pe categorii: (a) o obligație impusă francizatului de a nu desfășura, direct sau indirect, nicio activitate comercială similară; (b) o obligație impusă francizatului de a nu dobândi participări financiare la capitalul unei întreprinderi concurente, care i-ar putea acorda capacitatea de a influența comportamentul economic al unei astfel de întreprinderi; (c) o obligație impusă francizatului de a nu divulga terților know-how-ul furnizat de către francizor, atât timp cât acest know-how nu aparține domeniului public; (d) o obligație impusă francizatului de a comunica francizorului orice experiență dobândită în cadrul exploatării francizei și de a acorda francizorului, precum și celorlalți francizați, o licență non-exclusivă pentru know-how-ul rezultat în urma acestei experiențe; (e) o obligație impusă francizatului de a informa francizorul cu privire la încălcările drepturilor de proprietate intelectuală acordate sub licență, de a intenta o acțiune în justiție împotriva făptuitorilor sau de a asista francizorul în orice acțiune în justiție angajată împotriva făptuitorilor; (f) o obligație impusă francizatului de a nu utiliza know-how-ul acordat sub licență de către francizor în alte scopuri decât exploatarea francizei; (g) o obligație impusă francizatului de a nu cesiona drepturile și obligațiile care rezultă în temeiul acordului de franciză fără consimțământul francizorului.

2.5 Relația cu alte exceptări pe categorii

(46) Articolul 2 alineatul (5) prevede că exceptarea pe categorii „nu se aplică acordurilor verticale care fac obiectul unei alte exceptări pe categorii, cu excepția cazului în care se prevede altfel într-un astfel de act”. Prin urmare, exceptarea pe categorii nu se aplică acordurilor verticale reglementate de actul menționat la punctul 5 din anexa XIV la Acordul privind SEE [Regulamentul (CE) nr. 772/2004 al Comisiei din 27 aprilie 2004 (22)] referitor la aplicarea articolului 53 alineatul (3) din Acordul privind SEE în cazul categoriilor de acorduri de transfer de tehnologie, actul menționat la punctul 4b din anexa XIV la Acordul privind SEE [Regulamentul nr. 461/2010 al Comisiei din 27 mai 2010 (23))] referitor la aplicarea articolului 53 alineatul (3) din Acordul privind SEE în cazul categoriilor de acorduri verticale și practici concertate în sectorul autovehiculelor sau actul menționat la punctul 6 din anexa XIV la Acordul privind SEE [Regulamentul (CE) nr. 2658/2000 al Comisiei din 29 noiembrie 2000 (24)] referitor la aplicarea articolului 53 alineatul (3) din Acordul privind SEE în cazul categoriilor de acorduri de specializare și actul menționat la punctul 7 din anexa XIV la Acordul privind SEE [Regulamentul (CE) nr. 2659/2000 al Comisiei din 29 noiembrie 2000 (25)] referitor la aplicarea articolului 53 alineatul (3) din Acordul privind SEE în cazul unor categorii de acorduri de cercetare și dezvoltare care exceptează acordurile verticale încheiate în conexiune cu acorduri orizontale sau cu oricare alte acte ulterioare de acest tip, cu excepția cazului în care se prevede altfel într-un asemenea act.

3. Restricțiile grave în temeiul exceptării pe categorii

(47) Articolul 4 din exceptarea pe categorii conține o listă a restricțiilor grave care conduc la excluderea integrală a acordului vertical din sfera de aplicare a exceptării pe categorii (26). În cazul în care o astfel de restricție gravă este inclusă într-un acord, se prezumă că acordul respectiv intră sub incidența articolului 53 alineatul (1). Se prezumă, de asemenea, că este puțin probabil ca acordul să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3), motiv pentru care exceptarea pe categorii nu se aplică. Cu toate acestea, întreprinderile pot să demonstreze, într-un caz individual, efectele favorabile concurenței în temeiul articolului 53 alineatul (3) (27). În cazul în care întreprinderile dovedesc că posibila creștere a eficienței rezultă din includerea restricției grave în acord și demonstrează că, în general, toate condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3) sunt îndeplinite, Autoritatea AELS de Supraveghere va trebui să evalueze în mod concret eventualul impact negativ asupra concurenței înainte de a prezenta o evaluare finală privind respectarea condițiilor prevăzute la articolul 53 alineatul (3) (28).

(48) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (a) din exceptarea pe categorii se referă la impunerea prețurilor de revânzare, și anume la acordurile sau practicile concertate al căror obiect direct sau indirect este stabilirea unui preț de revânzare fix sau minim sau a unui nivel fix sau minim al prețului pe care cumpărătorul este obligat să îl aplice. În cazul dispozițiilor contractuale sau al practicilor concertate care stabilesc direct prețul de revânzare, restricția este flagrantă. Cu toate acestea, impunerea prețului de revânzare se poate realiza și prin mijloace indirecte. Ca exemple ale acestora din urmă, se pot menționa acordurile care stabilesc marja de distribuție sau nivelul maxim al reducerilor pe care le poate acorda un distribuitor față de un nivel predefinit al prețului, acordurile care condiționează acordarea de rabaturi sau rambursarea cheltuielilor promoționale de către furnizor de respectarea unui anumit nivel de preț, acordurile care condiționează prețul de revânzare prevăzut de prețul de revânzare al concurenților, precum și amenințările, intimidările, avertizările, penalizările, întârzierea sau suspendarea livrărilor ori rezilierea contractului în cazul nerespectării unui anumit nivel de preț. Eficacitatea mijloacelor directe sau indirecte de stabilire a prețului poate să crească în cazul în care acestea sunt combinate cu măsuri de identificare a distribuitorilor care vând sub preț, cum ar fi punerea în aplicare a unui sistem de monitorizare a prețurilor sau obligația comercianților cu amănuntul de a denunța alți membri ai rețelei de distribuție care se abat de la nivelul de preț standard. În mod similar, stabilirea directă sau indirectă a prețurilor poate deveni mai eficace în cazul în care este combinată cu măsuri care pot reduce motivația cumpărătorului pentru scăderea prețului de revânzare, cum ar fi imprimarea de către furnizor a unui preț de revânzare recomandat pe produs sau obligația impusă cumpărătorului de către furnizor de a aplica o clauză a „clientului celui mai favorizat”. Aceleași mijloace indirecte și aceleași măsuri de „sprijin” pot fi utilizate pentru a face dintr-un preț maxim sau recomandat echivalentul unui preț de revânzare impus. Cu toate acestea, nu se consideră că, în sine, utilizarea unei anumite măsuri de sprijin sau comunicarea de către furnizor a unei liste de prețuri recomandate sau de prețuri maxime către cumpărător conduce la un preț de revânzare impus.

(49) În cazul contractelor de agenție, comitentul stabilește, în mod normal, prețul de vânzare, deoarece agentul nu devine proprietar al bunurilor. Cu toate acestea, în cazul în care un astfel de contract nu poate fi calificat drept un contract de agenție în sensul articolului 53 alineatul (1) (a se vedea punctele 12-21), o obligație care interzice agentului împărțirea comisionului, fix sau variabil, cu clientul sau impune restricții în această privință ar constitui o restricție gravă, în temeiul articolului 4 litera (a) din exceptarea pe categorii. În scopul evitării includerii unei astfel de restricții grave în contract, agentul ar trebui, prin urmare, să fie liber să scadă prețul plătit efectiv de către client, fără reducerea venitului comitentului (29).

(50) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (b) din exceptarea pe categorii se referă la acordurile sau practicile concertate al căror obiect direct sau indirect îl constituie restricționarea vânzărilor realizate de un cumpărător parte la acord sau de clienții acestuia, în măsura în care restricțiile respective se referă la teritoriul pe care sau la clienții cărora cumpărătorul sau clienții acestuia (le) poate (pot) vinde bunurile sau serviciile contractuale. Această restricție gravă este legată de împărțirea pieței pe teritorii sau grupuri de clienți. Aceasta poate fi rezultatul unor obligații directe, cum ar fi obligația de a nu vinde anumitor clienți sau unor clienți situați în anumite teritorii ori obligația de a retransmite altor distribuitori comenzile acestor clienți. Aceasta poate fi, de asemenea, rezultatul unor măsuri indirecte menite să descurajeze distribuitorul să nu vândă unor astfel de clienți, cum ar fi refuzarea sau diminuarea bonusurilor sau a remizelor, refuzul de a livra, reducerea volumului livrărilor sau limitarea volumului livrărilor la cererea aferentă teritoriului sau grupului de clienți alocat, amenințarea cu denunțarea contractului, aplicarea unui preț mai mare pentru produsele care urmează să fie exportate, limitarea proporției vânzărilor care pot fi exportate sau a obligațiilor de transfer al profitului. De asemenea, ea poate proveni din faptul că furnizorul nu asigură întreținerea în perioada de garanție la nivelul întregului SEE, pe care, în mod normal, toți distribuitorii sunt obligați să o asigure și pentru care sunt rambursați de către furnizor, chiar și în ceea ce privește produsele vândute de alți distribuitori pe teritoriul lor (30). Este și mai probabil ca astfel de practici să fie considerate ca o restricționare a vânzărilor realizate de cumpărător atunci când sunt utilizate împreună cu punerea în aplicare de către furnizor a unui sistem de monitorizare pentru verificarea destinației reale a mărfurilor livrate, de exemplu, prin utilizarea de etichete sau de numere de serie diferențiate. Cu toate acestea, obligațiile impuse revânzătorului cu privire la prezentarea mărcii furnizorului nu sunt considerate restricții grave. Deoarece articolul 4 litera (b) se aplică numai restricțiilor de vânzare aferente cumpărătorului sau clienților acestuia, rezultă că restricțiile privind vânzările furnizorului nu sunt, nici acestea, considerate restricții grave, în sensul mențiunilor de la punctul 59 privind vânzarea pieselor de schimb în contextul articolul 4 litera (e) din exceptarea pe categorii. Articolul 4 litera (b) se aplică fără a aduce atingere restricției privind sediul cumpărătorului. Prin urmare, beneficiul exceptării pe categorii nu se pierde în cazul în care se ajunge la un acord prin care cumpărătorul va restricționa punctul (punctele) său (sale) de distribuție și depozitul (depozitele) său (sale) de la o anumită adresă, dintr-un anumit loc sau dintr-un anumit teritoriu.

(51) Există patru excepții de la restricțiile grave prevăzute la articolul 4 litera (b) din exceptarea pe categorii. Prima excepție prevăzută la articolul 4 litera (b) punctul (i) permite unui furnizor să restricționeze vânzările active ale unui cumpărător, parte la acord, pe un teritoriu sau către un grup de clienți pe care furnizorul le-a alocat exclusiv unui alt cumpărător sau și le-a rezervat pentru sine. Un teritoriu sau un grup de clienți este alocat exclusiv atunci când furnizorul acceptă să își vândă produsul doar unui singur distribuitor în vederea distribuirii acestuia într-un anumit teritoriu sau către un anumit grup de clienți și distribuitorul exclusiv este protejat împotriva vânzării active în teritoriul său ori către grupul său de clienți de către toți ceilalți cumpărători ai furnizorului din interiorul Spațiului Economic European, indiferent de vânzările furnizorului. Furnizorul poate să combine alocarea unui teritoriu exclusiv și a unui grup de clienți exclusiv, de exemplu prin desemnarea unui distribuitor exclusiv pentru un grup de clienți determinat dintr-un anumit teritoriu. O astfel de protecție a teritoriilor sau a grupurilor de clienți alocate exclusiv trebuie, cu toate acestea, să permită vânzările pasive în astfel de teritorii sau către astfel de grupuri de clienți. Pentru aplicarea articolului 4 litera (b) din exceptarea pe categorii, Autoritatea AELS de Supraveghere interpretează vânzările „active” și vânzările „pasive” după cum urmează: — vânzări „active” înseamnă abordarea activă a clienților individuali, de exemplu prin intermediul publicității prin poștă, inclusiv trimiterea de email-uri nesolicitate sau efectuarea de vizite; sau abordarea activă a unui anumit grup de clienți sau a clienților dintr-un teritoriu determinat, prin publicitate în mass-media, pe internet sau prin alte acțiuni de promovare adresate în mod special grupului respectiv de clienți sau clienților din teritoriul respectiv. Publicitatea sau promovarea, care este atractivă numai pentru cumpărător dacă ajunge (de asemenea) la un anumit grup de clienți sau la clienții dintr-un anumit teritoriu, se consideră vânzare activă pentru grupul respectiv de clienți sau pentru clienții din teritoriul respectiv; — vânzări „pasive” înseamnă a răspunde cererilor nesolicitate ale clienților individuali, inclusiv livrarea de bunuri sau servicii unor astfel de clienți. Publicitatea sau promovarea generală care intră în atenția clienților din teritoriile (exclusive ale) altor distribuitori sau din grupurile (exclusive) de clienți ale altor distribuitori, care este însă un mod rezonabil de a aborda clienții din afara acestor teritorii sau grupuri de clienți, de exemplu pentru a aborda clienți de pe teritoriul propriu, este considerată vânzare pasivă. Publicitatea sau promovarea generală este considerată un mod rezonabil de a ajunge la astfel de clienți, dacă ar fi atractiv pentru cumpărător să efectueze aceste investiții și în cazul în care nu ar ajunge la clienți din teritoriile (exclusive) sau din grupurile (exclusive) ale altor distribuitori.

(52) Internetul este un instrument puternic, utilizat pentru a ajunge la un număr și la o varietate mai mare de clienți decât în cazul utilizării unor metode de vânzare mai tradiționale, ceea ce explică de ce anumite restricții privind utilizarea internetului sunt tratate ca restricții de (re)vânzare. În principiu, fiecare distribuitor trebuie să aibă dreptul de a folosi internetul pentru a vinde produse. În general, atunci când un distribuitor folosește un site internet pentru a vinde produse, acest lucru este considerat o formă de vânzare pasivă, deoarece este un mod rezonabil de a permite clienților să ajungă la distribuitor. Folosirea unui site internet poate avea efecte în afara teritoriului distribuitorului și a grupului său de clienți; cu toate acestea, astfel de efecte sunt o consecință a tehnologiei care permite un acces ușor de oriunde. În cazul în care un client vizitează site-ul internet al unui distribuitor și contactează distribuitorul, iar un astfel de contact conduce la o vânzare, inclusiv la o livrare, atunci se consideră că este vorba de vânzare pasivă. Același lucru este valabil în cazul în care un client optează să fie informat (automat) de către distribuitor și acest lucru duce la o vânzare. Faptul de a oferi diferite opțiuni de limbă pe site-ul internet nu schimbă, în sine, caracterul de vânzare pasivă al unei astfel de vânzări. Astfel, Autoritatea AELS de Supraveghere consideră următoarele situații ca fiind exemple de restricții grave de vânzare pasivă, având în vedere capacitatea acestor restricții de a împiedica accesul distribuitorului la un număr și o varietate mai mare de clienți: (a) un acord ca distribuitorul (exclusiv) să împiedice clienții situați într-un alt teritoriu (exclusiv) să vizualizeze site-ul internet al acestuia sau să instaleze pe site-ul internet al acestuia redirecționarea automată a clienților către site-ul internet al producătorului sau al altor distribuitori (exclusivi). Aceasta nu exclude un acord ca site-ul internet al distribuitorului să ofere, de asemenea, un număr de link-uri către site-uri internet ale altor distribuitori și/sau ale furnizorului; (b) un acord ca distribuitorul (exclusiv) să anuleze tranzacțiile consumatorilor pe internet, odată ce cartea de credit furnizează o adresă care nu se află în teritoriul (exclusiv) al distribuitorului; (c) un acord ca distribuitorul să limiteze procentajul vânzărilor totale efectuate prin internet. Aceasta nu exclude posibilitatea pentru furnizor de a cere cumpărătorului, fără limitarea vânzărilor online ale distribuitorului, să vândă cel puțin o anumită cantitate absolută (ca valoare sau ca volum) de produse offline pentru a asigura gestionarea eficientă a magazinului său tradițional (punct fizic de vânzări), nici nu împiedică furnizorul să se asigure că activitatea online a distribuitorului rămâne coerentă cu modelul de distribuție al furnizorului (a se vedea punctele 54 și 56). Această cantitate absolută aferentă vânzărilor offline poate fi aceeași pentru toți cumpărătorii sau poate fi stabilită individual pentru fiecare cumpărător pe baza unor criterii obiective, cum ar fi importanța cumpărătorului în contextul de rețea sau geografic; (d) un acord ca distribuitorul să plătească un preț mai mare pentru produsele destinate a fi revândute online de către distribuitor, decât pentru produsele destinate a fi revândute offline. Acest lucru nu exclude acordul dintre furnizor și cumpărător asupra unei taxe fixe (și anume, o taxă nevariabilă care nu crește în funcție de cifra de afaceri realizată offline deoarece acest lucru ar reprezenta în mod indirect o politică de preț dublu) pentru a sprijini eforturile acestuia din urmă în ceea ce privește vânzările offline sau online.

(53) O restricție privind utilizarea internetului de către distribuitorii parte la acord este compatibilă cu exceptarea pe categorii în măsura în care promovarea pe internet sau utilizarea internetului ar conduce la efectuarea de vânzări active, de exemplu în teritoriile exclusive sau către grupurile exclusive de clienți ale altor distribuitori. Autoritatea AELS de Supraveghere consideră publicitatea online adresată în mod specific anumitor clienți o formă de vânzare activă către acești clienți. De exemplu, banierele care vizează un anumit teritoriu de pe site-urile internet ale unui terț sunt o formă de vânzare activă pe teritoriul pe care acestea sunt expuse. În general, eforturile de a fi găsit în mod specific într-un anumit teritoriu sau de către un anumit grup de clienți reprezintă vânzare activă în acel teritoriu sau către acel grup de clienți. De exemplu, faptul de a plăti un motor de căutare sau un furnizor de publicitate online pentru a afișa publicitate care vizează în mod special utilizatorii dintr-un anumit teritoriu, constituie o formă de vânzare activă pe acel teritoriu.

(54) Cu toate acestea, în temeiul exceptării pe categorii, furnizorul poate impune respectarea anumitor standarde de calitate pentru utilizarea site-ului internet în vederea revânzării produselor sale, așa cum o poate face pentru un magazin sau pentru vânzarea prin catalog sau pentru anunțuri publicitare sau acțiuni de promovare în general. Acest lucru poate fi relevant în special pentru distribuția selectivă. În cadrul exceptării pe categorii furnizorul poate, de exemplu, solicita ca distribuitorii săi să aibă unul sau mai multe magazine tradiționale sau săli de expoziție ca o condiție pentru a deveni membri ai sistemului său de distribuție. Modificări ulterioare ale unei astfel de condiții sunt, de asemenea, posibile în temeiul exceptării pe categorii, cu excepția cazului în care acele modificări au ca obiect să limiteze direct sau indirect vânzările online ale distribuitorilor. În mod similar, un furnizor le poate cere distribuitorilor săi să utilizeze platforme ale unui terț pentru a distribui produsele contractuale, numai în conformitate cu standardele și condițiile convenite între furnizor și distribuitorii săi pentru utilizarea internetului de către distribuitori. De exemplu, în cazul în care site-ul internet al distribuitorului este găzduit de o platformă a unui terț, furnizorul ar putea cere clienților să nu intre pe site-ul internet al distribuitorului prin intermediul unui site care poartă numele sau logo-ul platformei terțului.

(55) Există alte trei excepții la cea de-a doua restricție gravă prevăzută la articolul 4 litera (b) din exceptarea pe categorii. Toate cele trei excepții permit restricționarea atât a vânzărilor active, cât și a celor pasive. În cadrul primei excepții poate fi permisă restricționarea vânzărilor unui comerciant cu ridicata către utilizatorii finali, ceea ce permite unui furnizor separarea nivelului comerțului cu ridicata și cel al comerțului cu amănuntul. Cu toate acestea, excepția nu exclude posibilitatea de a autoriza comerciantul cu ridicata să vândă anumitor utilizatori finali, cum ar fi utilizatorii finali mai mari, dar, în același timp, să interzică vânzările către (toți) ceilalți utilizatori finali. Cea de-a doua excepție permite unui furnizor să restricționeze vânzările unui distribuitor desemnat într-un sistem de distribuție selectivă, la orice nivel de comercializare, către distribuitori neautorizați situați în orice alt teritoriu în care sistemul este aplicat sau în care furnizorul nu vinde încă produsele contractuale [denumit în continuare „teritoriul rezervat de furnizor pentru aplicarea sistemului” la articolul 4 litera (b) punctul (iii)]. Cea de-a treia excepție permite unui furnizor să restricționeze dreptul unui cumpărător de componente destinate asamblării într-un produs de a revinde aceste componente unor concurenți ai furnizorului. Termenul „componentă” se referă la orice bun intermediar, iar termenul „asamblare” se referă la utilizarea oricărui bun intermediar în vederea producerii de bunuri.

(56) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (c) din exceptarea pe categorii exclude restricționarea vânzărilor active sau pasive către utilizatorii finali, indiferent dacă aceștia sunt utilizatori finali profesionali sau consumatori finali, de către membrii unui sistem de distribuție selectivă, fără a aduce atingere posibilității de a interzice unui membru al rețelei să își desfășoare activitățile dintr-un sediu secundar neautorizat. Prin urmare, distribuitorilor care sunt membri ai unui sistem de distribuție selectivă, astfel cum au fost definiți la articolul 1 alineatul (1) litera (e) din exceptarea pe categorii, nu li se poate impune nicio restricție în ceea ce privește alegerea utilizatorilor cărora le pot vinde sau agenților de cumpărare care acționează în numele utilizatorilor respectivi, cu excepția cazului în care protejează un sistem de distribuție exclusivă aplicat în altă parte (a se vedea punctul 51). Într-un sistem de distribuție selectivă, distribuitorii ar trebui să fie liberi să vândă, atât activ cât și pasiv, către toți utilizatorii finali, inclusiv cu ajutorul internetului. În consecință, Autoritatea AELS de Supraveghere consideră restricție gravă orice obligații care descurajează distribuitorii desemnați să utilizeze internetul pentru a ajunge la clienți mai numeroși și mai diferiți, prin impunerea de criterii vânzărilor online care nu sunt echivalente, în general, cu criteriile impuse vânzărilor prin intermediul magazinelor tradiționale. Aceasta nu înseamnă că criteriile impuse vânzărilor online trebuie să fie identice cu cele impuse vânzărilor prin intermediul magazinelor tradiționale, ci că ar trebui să urmărească aceleași obiective și să obțină rezultate comparabile, iar diferența dintre criterii trebuie să fie justificată prin natura diferită a acestor două moduri de distribuție. De exemplu, pentru a împiedica vânzările către distribuitori neautorizați, un furnizor poate impune distribuitorilor săi selectați să nu vândă unui utilizator final individual decât o anumită cantitate de produse contractuale. Este posibil să fie necesar ca o astfel de cerință să fie mai strictă în cazul vânzărilor online dacă este mai ușor pentru un distribuitor neautorizat să obțină acele produse prin intermediul internetului. În mod similar, poate fi necesar ca această obligație să fie mai strictă pentru vânzările offline dacă este mai ușor să se obțină acele produse dintr-un magazin tradițional. Pentru a asigura livrarea la timp a produselor contractuale, un furnizor poate impune livrarea imediată a acestora în cazul vânzărilor offline. Întrucât nu poate fi impusă o cerință identică în cazul vânzărilor online, furnizorul poate impune anumite termene de livrare realiste pentru astfel de vânzări. Poate fi necesar să se formuleze cerințe specifice privind un serviciu online de asistență ulterioară vânzării, cu scopul de a acoperi costurile aferente returnării produselor de către clienți și de a utiliza sisteme securizate de plată.

(57) Pe teritoriul pe care furnizorul practică distribuția selectivă, acest sistem nu poate fi combinat cu distribuția exclusivă în cazul în care aceasta ar conduce la restricționarea gravă a vânzărilor active sau pasive de către distribuitori, în temeiul articolului 4 litera (c) din exceptarea pe categorii, cu excepția cazului în care restricțiile pot limita capacitatea distribuitorului de a stabili locația propriilor spații comerciale. Distribuitorilor selecționați li se poate interzice desfășurarea activității în spații diferite sau deschiderea unui nou punct de vânzare într-o locație diferită. În acest context, utilizarea propriei pagini web de către un distribuitor nu poate fi considerată ca fiind același lucru cu deschiderea unui nou punct de vânzare într-o locație diferită. În cazul în care punctul de vânzare al distribuitorului este mobil, poate fi desemnată o zonă în afara căreia punctul de vânzare mobil nu poate funcționa. În plus, furnizorul se poate angaja să aprovizioneze doar un singur distribuitor sau un număr limitat de distribuitori într-o anumită parte a teritoriului în care se aplică sistemul de distribuție selectivă.

(58) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (d) din exceptarea pe categorii se referă la restricționarea livrărilor încrucișate între distribuitori desemnați din interiorul unui sistem de distribuție selectivă. Prin urmare, un acord sau o practică concertată nu poate să aibă ca obiect direct sau indirect împiedicarea sau restricționarea vânzărilor active sau pasive de produse contractuale între distribuitorii selecționați. Distribuitorii selecționați trebuie să rămână liberi să achiziționeze produsele contractuale de la alți distribuitori desemnați din cadrul rețelei, care funcționează la același nivel sau la un nivel diferit de comercializare. În consecință, distribuția selectivă nu poate fi combinată cu restricții verticale menite să oblige distribuitorii să achiziționeze produsele contractuale exclusiv de la o sursă dată. De asemenea, aceasta înseamnă că, în interiorul unei rețele de distribuție selectivă, nu pot fi impuse restricții comercianților cu ridicata desemnați în ceea ce privește vânzarea produsului către comercianți cu amănuntul desemnați.

(59) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (e) din exceptarea pe categorii se referă la acordurile care împiedică sau restricționează utilizatorii finali, reparatorii sau furnizorii de servicii independenți în ceea ce privește obținerea pieselor de schimb direct de la producătorul acestor piese de schimb. Un acord încheiat între un producător de piese de schimb și un cumpărător care încorporează aceste piese în propriile sale produse (producător de echipamente inițiale) nu poate împiedica sau restricționa, direct sau indirect, vânzarea de către producător a acestor piese de schimb către utilizatorii finali, reparatorii sau furnizorii de servicii independenți. Pot apărea restricții indirecte, în special atunci când furnizorul pieselor de schimb este restricționat în ceea ce privește furnizarea de informații tehnice și de echipamente speciale care sunt necesare în vederea utilizării pieselor de schimb de către utilizatori, reparatori sau furnizori de servicii independenți. Cu toate acestea, acordul poate să prevadă restricții cu privire la furnizarea de piese de schimb către reparatorii sau furnizorii de servicii cărora producătorul de echipamente inițiale le-a încredințat reparația sau întreținerea propriilor sale bunuri. Cu alte cuvinte, producătorul de echipamente inițiale poate să impună propriei sale rețele de reparații și întreținere să cumpere piesele de schimb de la el.

4. Cazuri individuale de restricții grave ale vânzărilor care pot să nu intre sub incidența articolului 53 alineatul (1) sau care pot îndeplini condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3)

(60) Restricțiile grave pot fi în mod obiectiv necesare în cazuri excepționale în ceea ce privește un acord de un anumit tip sau de o anumită natură (31) și, prin urmare, pot să nu intre sub incidența articolului 53 alineatul (1). De exemplu, o restricție gravă poate fi în mod obiectiv necesară pentru a se asigura respectarea unei interdicții publice privind vânzarea de substanțe periculoase către anumiți clienți din motive de siguranță sau de sănătate. În plus, întreprinderile pot să invoce, într-un caz individual, o apărare bazată pe argumente de eficiență în temeiul articolului 53 alineatul (3). Prezenta secțiune oferă câteva exemple de restricții de (re)vânzare, în timp ce pentru impunerea prețurilor de revânzare acest aspect este abordat în secțiunea VI.2.10.

(61) Un distribuitor care va fi primul vânzător al unei mărci noi sau al unei mărci existente pe o piață nouă, asigurând astfel o intrare reală pe piața relevantă, poate fi obligat să realizeze investiții substanțiale în cazul în care nu exista o cerere prealabilă pentru acest tip de produs în general sau pentru acest tip de produs provenit de la producătorul în cauză. În astfel de circumstanțe, se întâmplă destul de frecvent ca asemenea cheltuieli să fie irecuperabile și este posibil ca distribuitorul să nu încheie un acord de distribuție fără a i se garanta, pentru o anumită perioadă, o protecție împotriva vânzărilor (active și) pasive efectuate de alți distribuitori pe teritoriul său sau către grupul său de clienți. De exemplu, se poate întâlni o astfel de situație în cazul în care un producător stabilit pe o anumită piață națională intră pe o altă piață națională și își introduce produsele cu ajutorul unui distribuitor exclusiv și în cazul în care acest distribuitor trebuie să investească în lansarea și stabilirea mărcii pe această piață nouă. Atunci când sunt necesare investiții substanțiale din partea unui distribuitor pentru a crea și/sau a dezvolta o piață nouă, restricționările vânzărilor pasive de către alți distribuitori pe teritoriul în cauză sau către grupul de clienți în cauză, care sunt necesare pentru recuperarea de către distribuitor a investițiilor respective, nu intră, în general, sub incidența articolului 53 alineatul (1) în primii doi ani în care distribuitorul vinde bunurile sau serviciile contractuale pe teritoriul în cauză sau către grupul de clienți în cauză, deși asemenea restricții grave sunt considerate, în general, ca intrând sub incidența articolului 53 alineatul (1).

(62) În cazul testării reale a unui produs nou într-un teritoriu limitat sau cu un grup limitat de clienți și în cazul unei introduceri eșalonate a unui produs nou, distribuitorii desemnați să vândă produsul nou pe piața de testare sau să participe la prima (primele) etapă (e) a (le) introducerii eșalonate pot fi restricționați în ceea ce privește vânzările lor active în afara pieței de testare sau a pieței (piețelor) pe care produsul este introdus pentru prima oară, fără a intra sub incidența articolului 53 alineatul (1) pentru perioada necesară testării sau introducerii produsului.

(63) În cazul unui sistem de distribuție selectivă, aprovizionările încrucișate între distribuitorii desemnați trebuie să rămână în mod normal gratuite (a se vedea punctul 58). Cu toate acestea, în cazul în care comercianții cu ridicata desemnați, situați în teritorii diferite, trebuie să investească în activități de promovare pe teritoriile „lor”, pentru a susține vânzările comercianților cu amănuntul desemnați și în care nu este practic să se specifice în contract activitățile de promovare necesare, restricțiile privind vânzările active impuse comercianților cu ridicata cu privire la desemnarea, în teritoriile altor comercianți cu ridicata, a comercianților cu amănuntul, pentru a depăși problema parazitismului potențial, pot, într-un caz individual, îndeplini condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3).

(64) În general, un acord ca distribuitorul să plătească un preț mai mare pentru produsele destinate revânzării online de către distribuitor, decât pentru produsele destinate revânzării offline („preț dublu”) reprezintă o restricție gravă (a se vedea punctul 52). Cu toate acestea, în cazuri specifice, un astfel de acord poate îndeplini condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3). Astfel de cazuri pot fi acelea în care un producător convine cu distribuitorii săi o astfel de politică de preț dublu, deoarece vânzările online duc la costuri considerabil mai mari pentru producător decât vânzările realizate offline. De exemplu, atunci când vânzările offline includ instalarea la domiciliu de către distribuitor, dar vânzările online nu includ o astfel de instalare, acestea din urmă pot genera mai multe plângeri din partea clienților și mai multe cereri de garanție pentru producător. În acest context, Autoritatea AELS de Supraveghere va analiza, de asemenea, în ce măsură restricția poate conduce la limitarea vânzărilor pe internet și la împiedicarea distribuitorului să ajungă la clienți mai numeroși și mai diferiți.

5. Restricțiile excluse în temeiul exceptării pe categorii

(65) Articolul 5 din exceptarea pe categorii exclude anumite obligații din sfera de aplicare a exceptării pe categorii, chiar dacă nu se depășește pragul cotei de piață. Cu toate acestea, exceptarea pe categorii continuă să se aplice în cazul celorlalte dispoziții ale acordului vertical dacă acestea sunt separabile de obligațiile care nu sunt exceptate.

(66) Prima excludere este prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din exceptarea pe categorii și se referă la obligațiile de neconcurență. Obligațiile de neconcurență sunt acorduri în urma cărora există obligații impuse cumpărătorului de a achiziționa de la furnizor sau de la o altă întreprindere desemnată de furnizor peste 80 % din totalul achizițiilor sale de bunuri sau servicii contractuale și de bunuri și servicii substituibile acestora efectuate în anul calendaristic precedent [astfel cum este definit la articolul 1 alineatul (1) litera (d) din exceptarea pe categorii], împiedicând astfel cumpărătorul să achiziționeze bunuri sau servicii concurente sau limitând aceste achiziții la mai puțin de 20 % din totalul achizițiilor. În cazul în care, în primul an al acordului, nu există date relevante cu privire la achizițiile realizate de cumpărător în anul precedent încheierii contractului, se poate utiliza cea mai precisă estimare realizată de cumpărător cu privire la necesarul său anual total. Astfel de obligații de neconcurență nu sunt reglementate de exceptarea pe categorii atunci când durata lor este nedeterminată sau depășește cinci ani. De asemenea, nici obligațiile de neconcurență care pot fi reînnoite tacit după expirarea unei perioade de cinci ani nu sunt reglementate de exceptarea pe categorii [a se vedea articolul 5 alineatul (1) al doilea paragraf]. În general, obligațiile de neconcurență beneficiază de exceptare în temeiul actului respectiv atunci când durata lor nu depășește cinci ani și când nu există niciun obstacol care să împiedice cumpărătorul să pună capăt efectiv obligațiilor de neconcurență la sfârșitul perioadei de cinci ani. În cazul în care, de exemplu, un acord prevede o obligație de neconcurență cu durata de cinci ani și furnizorul acordă un împrumut cumpărătorului, rambursarea împrumutului respectiv nu trebuie să împiedice cumpărătorul să pună capăt efectiv obligației de neconcurență la sfârșitul perioadei de cinci ani. În mod similar, atunci când furnizorul furnizează cumpărătorului echipamente care nu sunt specifice relației contractuale dintre ei, cumpărătorul trebuie să aibă posibilitatea de a prelua echipamentele, la valoarea lor de piață, odată cu expirarea obligației de neconcurență.

(67) Limitarea duratei la cinci ani nu se aplică atunci când bunurile sau serviciile sunt revândute de către cumpărător „din spații și terenuri aflate în proprietatea furnizorului sau închiriate de furnizor de la terți care nu au legătură cu cumpărătorul”. În astfel de cazuri, obligația de neconcurență poate să aibă aceeași durată cu perioada de ocupare a punctului de vânzare de către cumpărător [articolul 5 alineatul (2) din exceptarea pe categorii]. Motivul acestei excepții îl reprezintă faptul că, în mod normal, nu este rezonabil să se aștepte din partea furnizorului să permită vânzarea, fără consimțământul său, de produse concurente din spații și terenuri aflate în proprietatea sa. Prin analogie, aceleași principii se aplică în cazul în care cumpărătorul își defășoară activitatea într-un punct de vânzare mobil, aflat în proprietatea furnizorului sau închiriat de furnizor de la terți care nu au legătură cu cumpărătorul. Artificiile în materie de proprietate, cum ar fi un transfer din partea distribuitorului, a drepturilor sale de proprietate asupra terenului și a spațiilor către furnizor, doar pentru o perioadă limitată, destinate evitării limitei de cinci ani, nu pot beneficia de această excepție.

(68) Cea de-a doua excludere de la aplicarea exceptării pe categorii este prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din exceptarea pe categorii și se referă la obligațiile de neconcurență ale cumpărătorului care subzistă după expirarea acordului. În mod normal, astfel de obligații nu sunt reglementate de exceptarea pe categorii, cu excepția cazului în care obligația este indispensabilă în vederea protejării know-how-ului transferat cumpărătorului de către furnizor, este limitată la punctul de vânzare în care cumpărătorul și-a desfășurat activitatea pe durata contractului și este limitată la o perioadă maximă de un an [a se vedea articolul 5 alineatul (3) din exceptarea pe categorii]. Potrivit definiției de la articolul 1 alineatul (1) litera (g) din exceptarea pe categorii, know-how-ul trebuie să fie „substanțial”, ceea ce înseamnă că know-how-ul include informații care sunt semnificative și utile cumpărătorului pentru utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor contractuale.

(69) Cea de-a treia excludere de la aplicarea exceptării pe categorii este prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (c) din exceptarea pe categorii și se referă la vânzarea de bunuri concurente în cadrul unui sistem de distribuție selectivă. Exceptarea pe categorii reglementează combinarea distribuției selective cu o obligație de neconcurență, care interzice distribuitorilor să revândă mărci concurente în general. Cu toate acestea, în cazul în care furnizorul își împiedică distribuitorii desemnați, direct sau indirect, să cumpere produse în vederea revânzării de la anumiți furnizori concurenți, o astfel de obligație nu poate beneficia de exceptarea pe categorii. Obiectivul excluderii unei astfel de obligații îl reprezintă evitarea situației în care un număr de furnizori care utilizează aceleași puncte de distribuție selectivă împiedică un anumit concurent sau anumiți concurenți să utilizeze aceste puncte de vânzare pentru distribuția produselor lor (blocarea pieței pentru un furnizor concurent, care ar constitui o formă de boicot colectiv) (32).

6. Separabilitatea

(70) Exceptarea pe categorii exceptează acordurile verticale cu condiția ca acestea să nu conțină nicio restricție gravă prevăzută la articolul 4 din actul respectiv și ca nicio astfel de restricție să nu fie exercitată prin aceste acorduri. În cazul în care există una sau mai multe restricții grave, beneficiul exceptării pe categorii se pierde pentru întregul acord vertical. Nu este posibilă nicio separabilitate pentru restricțiile grave.

(71) Cu toate acestea, regula de separabilitate se aplică restricțiilor excluse prevăzute la articolul 5 din exceptarea pe categorii. Astfel, beneficiul exceptării pe categorii se pierde numai în ceea ce privește dispozițiile acordului vertical care nu îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 5.

7. Gama de produse distribuite prin același sistem de distribuție

(72) În cazul în care un furnizor utilizează același acord de distribuție pentru distribuirea mai multor bunuri/servicii, unele dintre acestea pot fi reglementate de exceptarea pe categorii, în timp ce altele nu, în funcție de criteriul cotei de piață. În acest caz, exceptarea pe categorii se aplică bunurilor și serviciilor în cazul cărora sunt îndeplinite condițiile de aplicare.

(73) În ceea ce privește bunurile sau serviciile care nu sunt reglementate de exceptarea pe categorii, se aplică normele de concurență obișnuite, și anume: (a) nu există exceptare pe categorii, însă nu există nici prezumție de ilegalitate; (b) în cazul în care există o încălcare a articolului 53 alineatul (1) și exceptarea nu poate fi acordată, se poate analiza dacă există măsuri corective adecvate care pot fi luate pentru rezolvarea problemei de concurență în cadrul sistemului de distribuție existent; (c) în cazul în care nu există asemenea măsuri corective adecvate, furnizorul în cauză va trebui să adopte alte modalități de distribuție. O astfel de situație poate apărea, de asemenea, atunci când articolul 54 se aplică în cazul unor produse, dar nu se aplică în cazul altora.

IV. RETRAGEREA BENEFICIULUI EXCEPTĂRII PE CATEGORII ȘI EXCLUDEREA DIN SFERA DE APLICARE A EXCEPTĂRII PE CATEGORII

1. Procedura de retragere a beneficiului exceptării pe categorii

(74) Prezumția de legalitate conferită de exceptarea pe categorii nu este aplicabilă în cazul în care un acord vertical, luat separat sau în combinație cu acorduri similare puse în aplicare de furnizori sau cumpărători concurenți, intră sub incidența articolului 53 alineatul (1) și nu îndeplinește toate condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3).

(75) Condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3) pot să nu fie îndeplinite în special atunci când accesul pe piața relevantă sau concurența de pe aceasta sunt restrânse semnificativ prin efectul cumulativ al unor rețele paralele de acorduri verticale similare practicate de furnizori sau cumpărători concurenți. Rețelele paralele de acorduri verticale sunt considerate similare în cazul în care acestea conțin restricții care produc efecte similare pe piață. O astfel de situație poate apărea în cazul în care, de exemplu, pe o anumită piață, unii furnizori practică o distribuție selectivă bazată pe criterii exclusiv calitative, în timp ce alți furnizori utilizează un sistem de distribuție selectivă bazată pe criterii cantitative. O astfel de situație poate apărea, de asemenea, atunci când pe o anumită piață, utilizarea cumulativă a criteriilor calitative blochează distribuitorii mai eficienți. În acest caz, evaluarea trebuie să țină seama de efectele anticoncurențiale care pot fi atribuite fiecărei rețele de acorduri luate separat. După caz, retragerea beneficiului exceptării poate să se refere numai la un anumit criteriu calitativ sau numai la restricțiile cantitative impuse distribuitorilor autorizați.

(76) Răspunderea pentru efectul cumulativ anticoncurențial poate fi atribuită numai întreprinderilor care contribuie în mod semnificativ la acest efect. Acordurile încheiate de întreprinderi a căror contribuție la efectul cumulativ este nesemnificativă nu intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 53 alineatul (1) (33) și, prin urmare, nu sunt supuse mecanismului privind retragerea beneficiului exceptării pe categorii. Evaluarea unei astfel de contribuții se va realiza în conformitate cu criteriile stabilite la punctele 128-229.

(77) În cazul inițierii procedurii de retragere a beneficiului exceptării, Autorității AELS de Supraveghere îi revine sarcina de a demonstra că acordul intră sub incidența articolului 53 alineatul (1) și că acordul nu îndeplinește una sau mai multe din condițiile prevăzute la articolul 53 alineatul (3). O decizie de retragere a beneficiului exceptării poate să aibă numai un efect ex nunc, ceea ce înseamnă că statutul de acord exceptat nu va fi afectat decât de la data la care retragerea beneficiului exceptării pe categorii intră în vigoare.

(78) Comisia Europeană și Autoritatea AELS de Supraveghere dețin în comun, în conformitate cu dispozițiile articolului 56 din Acordul privind SEE referitoare la atribuirea cazurilor între aceste două autorități, competența exclusivă pentru retragerea beneficiului exceptării pe categorii în ceea ce privește acordurile verticale care restrâng concurența pe o piață geografică relevantă, mai extinsă decât teritoriul unui singur stat SEE. Atunci când teritoriul unui singur stat SEE, sau o parte din acest teritoriu, constituie piața geografică relevantă, autoritatea de supraveghere competentă și statul SEE în cauză au competențe concurente în materie de retragere a beneficiului exceptării pe categorii.

2. Excluderea din sfera de aplicare a exceptării pe categorii

(79) Articolul 6 din exceptarea pe categorii împuternicește Autoritatea AELS de Supraveghere să declare, prin intermediul unei recomandări, că exceptarea pe categorii nu se aplică în cazul în care rețele paralele de restricții verticale similare acoperă peste 50 % dintr-o piață relevantă. O astfel de recomandare este adresată statului AELS sau statelor AELS care alcătuiesc piața relevantă în cauză.

(80) În timp ce retragerea beneficiului exceptării pe categorii implică adoptarea unei decizii de stabilire a existenței unei încălcări a articolului 53 de către o anumită întreprindere, efectul scontat al unei recomandări adoptate în temeiul articolului 6 se limitează la retragerea, în ceea ce privește restricțiile și piețele în cauză, beneficiului exceptării pe categorii și la restabilirea aplicării integrale a articolului 53 alineatele (1) și (3). În urma acceptării de către un stat AELS sau de către statele AELS a unei recomandări a Autorității AELS de Supraveghere de a exclude din sfera de aplicare a exceptării pe categorii anumite restricții verticale de pe o anumită piață, criteriile dezvoltate de jurisprudența relevantă a Curții AELS și a Curții de Justiție și a Tribunalului și de comunicările și deciziile anterioare adoptate de Autoritatea AELS de Supraveghere vor ghida aplicarea articolului 53 în cazul acordurilor individuale. Dacă este necesar, Autoritatea AELS de Supraveghere va lua o decizie într-un caz individual, care poate să ofere orientări pentru toate întreprinderile care funcționează pe piața în cauză.

(81) Pentru a calcula pragul de acoperire a pieței de 50 %, trebuie să se ia în considerare fiecare rețea individuală de acorduri verticale care conține restricții, sau combinații de restricții, producând efecte similare pe piață. Articolul 6 din exceptarea pe categorii nu implică pentru Autoritatea AELS de Supraveghere o obligație de a acționa în cazul în care pragul de acoperire a pieței de 50 % este depășit. În general, excluderea din sfera de aplicare a exceptării pe categorii se justifică atunci când se restricționează semnificativ accesul pe piața relevantă sau concurența pe această piață. Această situație poate apărea în special atunci când rețelele paralele de distribuție selectivă care acoperă peste 50 % dintr-o piață sunt susceptibile să împiedice accesul pe piață prin utilizarea unor criterii de selecție care nu sunt necesare prin natura bunurilor relevante sau care generează o discriminare față de anumite forme de distribuție prin care se pot vinde astfel de bunuri.

(82) Atunci când va trebui să evalueze necesitatea aplicării articolului 6 din exceptarea pe categorii, Autoritatea AELS de Supraveghere va examina dacă o retragere individuală a beneficiului nu ar constitui o soluție mai potrivită. Răspunsul la această întrebare poate depinde, în special, de numărul de întreprinderi concurente care contribuie la un efect cumulativ pe o piață sau de numărul de piețe geografice afectate din interiorul SEE.

(83) Sfera de aplicare a oricărei recomandări menționate la articolul 6 din exceptarea pe categorii trebuie să fie clar definită. Prin urmare, Autoritatea AELS de Supraveghere trebuie mai întâi să definească piața (piețele) relevantă (relevante) a (ale) produsului și piața (piețele) geografică (geografice) relevantă (relevante) și, în al doilea rând, trebuie să identifice tipul de restricție verticală în cazul căreia nu se va mai aplica exceptarea pe categorii. În ceea ce privește cel de-al doilea aspect, Autoritatea AELS de Supraveghere poate adapta sfera de aplicare a recomandării sale în funcție de problema de concurență pe care intenționează să o abordeze. De exemplu, cu toate că trebuie luate în considerare toate rețelele paralele de acorduri de tipul impunerii unei mărci unice pentru a stabili dacă pragul de acoperire a pieței de 50 % este atins, Autoritatea AELS de Supraveghere va putea, totuși, să limiteze sfera de aplicare a recomandării de excludere numai la obligațiile de neconcurență care depășesc o anumită durată. Astfel, acordurile cu o durată mai scurtă sau cu un caracter mai puțin restrictiv ar putea să nu fie afectate, datorită efectului redus de împiedicare a accesului pe piață care poate fi atribuit unor astfel de restricții. În mod similar, atunci când, pe o anumită piață, distribuția selectivă este practicată în combinație cu unele restricții suplimentare, cum ar fi obligația de