RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene L 79/40

DECIZIAAUTORITĂȚII AELS DE SUPRAVEGHERE

nr. 405/08/COL

din 27 iunie 2008

de încheiere a procedurii de investigație formală cu privire la Fondul islandez de finanțare a locuințelor

(Islanda)

AUTORITATEA AELS DE SUPRAVEGHERE (1),

având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European (2), în special articolul 59 alineatul (2), articolele 61-63 și Protocolul 26 la acesta,

având în vedere Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție (3), în special articolul 24,

având în vedere articolul 1 alineatul (2) din partea I și articolul 4 alineatul (4) și articolul 6 din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție (4),

având în vedere Orientările Autorității (5) privind aplicarea și interpretarea articolelor 61 și 62 din Acordul privind SEE,

având în vedere Decizia Autorității nr. 195/04/COL privind dispozițiile de punere în aplicare la care se face referire la articolul 27 din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție (6),

având în vedere hotărârea Curții AELS în cauza E-9/04 privind o cerere de anulare a Deciziei nr. 213/04/COL privind Fondul islandez de finanțare a locuințelor (7),

având în vedere Decizia Autorității nr. 185/06/COL de inițiere a procedurii de investigație formală cu privire la Fondul islandez de finanțare a locuințelor (8),

solicitând părților interesate să își prezinte observațiile în conformitate cu dispozițiile menționate și având în vedere observațiile acestora,

întrucât:

I. DATE FACTUALE

1. PROCEDURĂ

Prin scrisoarea din 20 noiembrie 2003 din partea Misiunii Islandeze pe lângă Uniunea Europeană, care transmitea o scrisoare din partea Ministerului islandez de Finanțe din aceeași dată, ambele primite și înregistrate de către Autoritate la data de 25 noiembrie 2003 (Doc. nr.: 03-8227 A, numărul de referință actual: 255584), autoritățile islandeze au notificat, în conformitate cu articolul 1 alineatul (3) din partea I a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție, o creștere a nivelului maxim al împrumuturilor acordate de către Fondul islandez de finanțare a locuințelor (denumit în continuare „HFF”) de până la 90 % din prețul de cumpărare a locuințelor.

La 11 august 2004, Autoritatea a adoptat Decizia nr. 213/04/COL. În decizie, Autoritatea a constatat, fără a iniția procedura formală de investigație, că legislația islandeză privind HFF implica ajutor către HFF, dar că ajutorul în cauză era compatibil cu normele privind ajutoarele de stat coroborate cu articolul 59 alineatul (2) din Acordul privind SEE.

Decizia a fost contestată înaintea Curții AELS printr-o cerere a Asociației băncilor și agenților de titluri de valori din Islanda, o asociație care a fuzionat de atunci cu alte asociații financiare și de asigurări și este activă în prezent sub denumirea de Asociația islandeză de servicii financiare (denumită în continuare „SFF”). Prin hotărârea din 7 aprilie 2006 în cauza E-9/04, Curtea AELS a susținut cererea și a anulat Decizia nr. 213/04/COL a Autorității.

Deoarece Autoritatea, pe baza informațiilor aflate la dispoziția sa, a ajuns la concluzia preliminară potrivit căreia măsurile de ajutor contestate au constituit ajutor nou, aceasta a adoptat la 21 iunie 2006 Decizia nr. 185/06/COL de inițiere a procedurii de investigație formală cu privire la sistemul HFF. Autoritatea a transmis această decizie autorităților islandeze prin scrisoarea din data de 21 iunie 2006 (numărul de referință 377864).

Decizia nr. 185/06/COL a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și în suplimentul SEE la acesta (9). Autoritatea a invitat părțile interesate să-și prezinte observațiile cu privire la decizie.

Prin scrisoarea din partea Misiunii Islandeze pe lângă Uniunea Europeană din data de 20 noiembrie 2006, primită și înregistrată de către Autoritate la 21 noiembrie 2006, Autoritatea a primit observații privind decizia în cauză din partea autorităților islandeze (numărul de referință 399173).

Prin intermediul scrisorii din data de 24 noiembrie 2006 (numărul de referință 399801), Autoritatea a transmis observațiile prezentate de autoritățile islandeze către SFF și a invitat SFF să prezinte observații cu privire la comunicarea transmisă.

Autoritatea a primit observații suplimentare din partea autorităților islandeze printr-o scrisoare a Misiunii Islandeze pe lângă Uniunea Europeană din data de 3 ianuarie 2007, primită și înregistrată de către Autoritate la 4 ianuarie 2007 (numărul de referință 405009).

Prin scrisoarea din data de 31 ianuarie 2007, primită și înregistrată de către Autoritate la 2 februarie 2007 (numărul de referință 408361), SFF a răspuns scrisorii Autorității din data de 24 noiembrie 2006, răspunsul fiind transmis autorităților islandeze la 5 februarie 2007 (numărul de referință 408509).

Prin scrisoarea din data de 28 februarie 2007, primită și înregistrată de către Autoritate la 1 martie 2007 (numărul de referință 411962), SFF a prezentat observații cu privire la Decizia Autorității nr. 185/06/COL. Autoritatea a transmis comunicarea în cauză autorităților islandeze în vederea prezentării de observații printr-o scrisoare datată 5 martie 2007 (numărul de referință 412290).

Prin scrisoarea Misiunii Islandeze pe lângă Uniunea Europeană din data de 5 martie 2007, primită și înregistrată de către Autoritate la 9 martie 2007 (numărul de referință 412950), autoritățile islandeze au răspuns la observațiile prezentate de SFF la 31 ianuarie 2007.

Prin scrisoarea din data de 4 aprilie 2007 (numărul de referință 415881), Autoritatea a solicitat anumite clarificări din partea autorităților islandeze.

Prin scrisoarea Misiunii Islandeze pe lângă Uniunea Europeană din data de 30 aprilie 2007, primită și înregistrată de către Autoritate la 30 aprilie 2007 (numărul de referință 419451), autoritățile islandeze au răspuns scrisorii Autorității din data de 5 martie 2007.

Prin scrisoarea Misiunii Islandeze pe lângă Uniunea Europeană din data de 14 iunie 2007, primită și înregistrată de către Autoritate la 14 iunie 2007 (numărul de referință 425255), autoritățile islandeze au răspuns scrisorii Autorității din data de 4 aprilie 2007.

Au fost furnizate informații suplimentare de către reprezentanții autorităților islandeze prin intermediul mesajului electronic din data de 21 august 2007 (numărul de referință 435379).

Prin scrisoarea din data de 28 septembrie 2007 (numărul de referință 442805), Autoritatea a solicitat informații suplimentare din partea autorităților islandeze privind garanțiile de stat conform legislației islandeze. Prin scrisoarea Misiunii Islandeze pe lângă Uniunea Europeană din data de 24 octombrie 2007, primită și înregistrată de către Autoritate la 25 octombrie 2007 (numărul de referință 448739), autoritățile islandeze au răspuns solicitării respective.

Cazul a făcut în continuare obiectul unor discuții suplimentare între reprezentanții Autorității și Guvernul islandez în cadrul mai multor reuniuni, ultima dintre acestea fiind reuniunea „pachet” din data de 29 octombrie 2007 din Reykjavik.

Prin intermediul mesajului electronic din data de 27 noiembrie 2007, reprezentanții legali ai SFF au prezentat informații suplimentare cu privire la investigația HFF (numărul de referință 454226).

Cazul a fost discutat cu reclamantul în reuniunea din data de 6 martie 2008, în urma căreia reclamantul a prezentat o comunicare suplimentară la 28 martie 2008 (numărul de referință 471552).

Guvernul islandez și-a prezentat observațiile cu privire la această ultimă comunicare a reclamantului prin scrisoarea din 15 aprilie 2008 (numărul de referință 473576).

2. CADRUL LEGISLATIV ISLANDEZ PRIVIND SECTORUL LOCUINȚELOR

2.1. INTRODUCERE

În secțiunea care urmează Autoritatea va descrie cadrul legislativ islandez privind sistemul locuințelor. Descrierea va acoperi legislația astfel cum se prezenta aceasta la momentul intrării în vigoare a Acordului privind SEE și va sublinia modificările legislative în cazul în care acestea au fost adoptate ulterior.

În secțiunea 3 se va face o descriere a temeiului juridic conform legislației islandeze pentru fiecare dintre elementele de ajutor de stat potențial identificate în Decizia nr. 185/06/COL de inițiere a procedurii de investigație formală. Vor fi discutate dispozițiile legale aflate în vigoare la momentul intrării în vigoare a Acordului privind SEE, precum și modificările legislative.

2.2. SISTEMUL LOCUINȚELOR

2.2.1. Introducere

În ultimii 50 de ani, intervenția publică pe piața islandeză a locuințelor a urmărit încurajarea proprietății private de locuințe. În 1955, s-a instituit baza pentru o implicare sistematică a statului atât în ceea ce privește elaborarea de politici în domeniul locuințelor, cât și în ceea ce privește acordarea de împrumuturi pentru locuințe private. Agenția de stat pentru locuințe (Húsnæðisstofnun ríkisins) a fost instituită prin Legea nr. 51/1980 și a acordat, între altele, împrumuturi în condiții preferențiale cumpărătorilor de locuințe private.

În 1986 sistemul de împrumuturi pentru locuințe a suportat anumite modificări care au impus, printre altele, ca fondurile de pensii să asigure o finanțare parțială a sistemului. Băncile islandeze nu au oferit, în general, finanțare pentru locuințele private. Deoarece Agenția de stat pentru locuințe a acordat împrumuturi pentru locuințe sub ratele de pe piață, rezultatul a constat într-o creștere semnificativă a cererii care, la rândul său, a forțat resursele fondurilor de pensii peste limitele acestora. În vederea remedierii situației și pentru a genera mai multe resurse financiare pentru finanțarea locuințelor, a fost introdus un sistem de obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe în 1989, care va fi descris în detaliu în cele ce urmează.

2.2.2. Legea nr. 97/1993 privind Agenția de stat pentru locuințe

2.2.2.1. Introducere

La momentul intrării în vigoare a Acordului privind SEE la 1 ianuarie 1994, Agenția de stat pentru locuințe era reglementată de Legea nr. 97/1993 (lög nr. 97/1993, um Húsnæðisstofnun ríkisins). Legea era, în fapt, o versiune consolidată a Legii nr. 86/1988 cu același nume care făcuse obiectul a numeroase modificări (10).

Conform articolului 1 din Legea nr. 97/1993, scopul acestuia era de a promova securitatea islandezilor în ceea ce privește achiziționarea de locuințe prin acordarea de împrumuturi și prin organizarea aspectelor referitoare la locuințe și la construcția de locuințe. În plus, acesta trebuia să promoveze drepturi egale cu privire la achiziționarea de locuințe prin furnizarea de fonduri cu scopul specific de creștere a șanselor persoanelor de a achiziționa sau de a închiria locuințe în condiții acceptabile.

În conformitate cu Legea nr. 97/1993, patru organisme publice diferite au fost active în sistemul de locuințe, și anume: Agenția de stat pentru locuințe, Consiliul de stat pentru locuințe, Fondul de stat pentru construcții și Fondul pentru locuințe pentru lucrători.

2.2.2.2. Agenția de stat pentru locuințe și Consiliul de stat pentru locuințe

Temeiul juridic pentru Agenția de stat pentru locuințe a fost prevăzut la articolul 2 din legea sus-menționată. Conform dispoziției în cauză, agenția era o instituție de stat supusă unui consiliu de directori separat (Consiliul de stat pentru locuințe) aflat în sfera de competență a ministrului afacerilor sociale, care deținea răspunderea deplină asupra aspectelor referitoare la locuințe. Agenția urma să gestioneze și să pună în aplicare funcțiile referitoare la locuințe încredințate prin lege autorităților publice.

Ministrului afacerilor sociale i s-a permis să emită un regulament pentru a decide în detaliu cu privire la structura agenției, în conformitate cu articolul 3 din lege. Ministrul a fost, de asemenea, autorizat să fuzioneze gestiunea globală, operațiile și resursele umane a două sau mai multor divizii, departamente și fonduri prevăzute în lege. Costurile de funcționare ale Agenției de stat pentru locuințe urmau să fie divizate între fondurile gestionate de către agenție, luându-se în considerare sfera operării acestora și activele nerambursate la încheierea anului fiscal.

Agenția de stat pentru locuințe era administrată de Consiliul de stat pentru locuințe („Consiliul”), care era format din șapte membri aleși de către Parlament după alegerile parlamentare, în conformitate cu articolul 4 din lege. Conform articolului 5 din lege, Consiliul urma să gestioneze finanțele, operațiunile și alte activități ale Agenției de stat pentru locuințe, ale Fondului de stat pentru construcții și ale Fondului pentru locuințe pentru lucrători. Acesta trebuia, de asemenea, să garanteze că agenția își desfășoară activitățile în conformitate cu legislația și cu dispozițiile administrative în vigoare. În plus, Consiliului i s-a acordat, între altele, responsabilitatea de a aloca dezvoltatorilor fonduri pentru locuințe sociale.

Consiliul de stat pentru locuințe a fost, de asemenea, împuternicit, sub rezerva aprobării de către ministrul afacerilor sociale, să instituie noi categorii de împrumuturi, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2). Specificații suplimentare privind împrumuturile au fost prevăzute la articolele 12-15 din lege.

2.2.2.3. Fondul de stat pentru construcții

Rolul și misiunea Fondului de stat pentru construcții au fost prevăzute la articolul 8 din Legea nr. 97/1993. Conform dispoziției în cauză, fondul urma să se angajeze în activități de creditare și în tranzacții cu obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe în conformitate cu dispozițiile legii și cu regulamentele stabilite în conformitate cu acesta. Fondul era, de asemenea, responsabil pentru operațiunile de împrumut sau de creditare care fuseseră efectuate cu privire la fond sau care ar fi putut fi efectuate în viitor. Articolul 9 din lege prevedea modalitatea de finanțare a Fondului de stat pentru construcții după cum urmează:

„1. Din veniturile rezultate din capitalul propriu al fondului, și anume rate, dobânzi și plăți de indexare a prețurilor aferente împrumuturilor acordate.

2. Prin contribuțiile anuale ale Trezoreriei de stat, astfel cum este prevăzut în legea bugetului.

3. Prin vânzarea de obligațiuni către Fondul de asigurări de șomaj, către fondurile de pensii, astfel cum a fost convenit cu Agenția de stat pentru locuințe și fonduri, precum și prin orice alte împrumuturi care ar putea fi hotărâte în detaliu în planul de investiții și creditare aplicabil în orice moment.”

Articolul 11 din lege a permis Fondului de stat pentru construcții să acorde împrumuturi în cadrul următoarelor categorii, cu condiția alocării finanțării în bugetul acestuia pentru anul respectiv:

„1. Împrumuturi pentru construirea de locuințe pentru persoanele în vârstă și pentru construirea de instituții de îngrijire pe timp de zi pentru copii și persoane în vârstă.

2. Împrumuturi speciale pentru persoanele cu nevoi speciale.

3. Împrumuturi sau subvenții pentru inovații tehnice și alte reforme în industria construcțiilor.”

Toate împrumuturile din Fondul de stat pentru construcții urmau să fie complet indexate, în conformitate cu articolul 16 din lege. Fiecare împrumut trebuia garantat printr-o ipotecă de gradul 1 sau 2 pe locuința pentru care se acorda împrumutul. Mai mult, era permisă solicitarea ca împrumutul acordat și ipoteca să nu depășească un anumit procent din prețul de cumpărare, evaluarea imobiliară sau evaluarea de asigurare împotriva incendiilor.

2.2.2.4. Obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe

Astfel cum s-a menționat anterior, așa-numitul sistem de obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe a fost înființat în 1989. Prin urmare, articolul 18 din Legea nr. 97/1993 a autorizat Fondul de stat pentru locuințe să pună în funcțiune o Divizie de obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe, separată, ale cărei finanțe urmau să fie ținute separat de celelalte activități ale fondului. Conform articolului 19 din lege, rolul diviziilor de obligațiuni era:

„(a) emiterea de categorii de obligațiuni vandabile în numele Fondului de stat pentru construcții, denumite în continuare obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe, supuse termenilor și condițiilor prevăzute în prezenta lege sau prin regulament;

(b) schimbarea titlurilor de creanță transferabile garantate prin ipotecă pe locuințele rezidențiale, emise în legătură cu cumpărarea proprietății imobiliare, construirea de noi locuințe sau extinderi, îmbunătățiri sau renovarea locuințelor rezidențiale utilizate […];

(c) promovarea valorificării obligațiunilor pentru finanțarea construcției de locuințe pe piață în orice moment.”

Sistemul de obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe nu era un sistem tradițional de împrumuturi ipotecare, ci un sistem de schimb de obligațiuni, aceasta însemnând că cumpărătorii de locuințe solicitau Diviziei de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe să emită o obligațiune ipotecară care era garantată cu proprietatea care urma să fie cumpărată. Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe cumpăra apoi obligațiunea de la cumpărătorul de locuință, plătind-o prin emiterea de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe către vânzător. Obligațiunile privind finanțarea construcției de locuințe puteau apoi să fie comercializate liber pe piața titlurilor de valori. Vânzătorul putea vinde obligațiunile pe piața titlurilor de valori, le putea folosi ca mijloc de plată sau le putea păstra.

În conformitate cu articolul 21 din lege, Diviziei de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe i s-a permis să solicite o marjă a dobânzii pentru a-și acoperi cheltuielile operaționale și pierderile estimate din împrumuturile nerambursate. Ministrul afacerilor sociale urma să stabilească nivelul marjei dobânzii la propunerea Consiliului de stat pentru locuințe.

Instrumentele ipotecare cumpărate de Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe urmau să fie emise pentru o perioadă maximă a împrumutului de 25 de ani, în conformitate cu articolul 26 din lege. Conform articolului 27, instrumentele ipotecare în cauză puteau fi schimbate pe obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe ridicându-se la maximum 75 % din prețul rezonabil evaluat al proprietății. Ministrul afacerilor sociale a fost împuternicit să decidă procentajul maxim printr-un regulament prin care putea stabili un procentaj mai mare pentru construcții noi și pentru prima achiziționare a unei locuințe rezidențiale. Conform articolului 29 din lege, Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe trebuia să promoveze valorificarea pe piață a obligațiunilor privind finanțarea construcției de locuințe. În acest scop divizia urma să încheie colaborări cu bănci, fonduri de pensii și alte entități de pe piața financiară. Mai mult, Fondului de stat pentru construcții i s-a permis să dispună de o parte din fondurile sale pentru tranzacții în obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe, pentru promovarea echilibrului pe piață.

Legea în sine nu a conținut dispoziții cu privire la persoanele eligibile pentru împrumuturi în cadrul sistemului de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe. În schimb, astfel de norme au fost prevăzute prin Regulamentul nr. 467/1991 cu privire la Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe și tranzacțiile cu acest tip de obligațiuni (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti). În ceea ce privește creditele acordate întreprinderilor, regulamentul a prevăzut faptul că antreprenorii în construcții erau eligibili pentru împrumuturi în cadrul sistemului. Un antreprenor în construcții era definit ca orice entitate recunoscută care construiește și comercializează apartamente finisate în conformitate cu standardele industriale relevante, în conformitate cu articolul 1 din regulament. Normele privind împrumuturile pentru clădiri noi au fost prevăzute la articolul 10 din regulament, iar articolul 25 a impus o cerință specială privind antreprenorii conform căreia aceștia trebuiau să prezinte o garanție din partea unei instituții financiare sau a municipalității.

2.2.2.5. Fondul pentru locuințe pentru lucrători

Rolul Fondului pentru locuințe al lucrătorilor a fost de a administra acordarea de împrumuturi pentru locuințe sociale cu scopul de a soluționa necesitățile locative ale celor care necesită asistență specială în materie, în conformitate cu articolul 47 din lege. Articolul 48 a vizat finanțarea Fondului pentru locuințe pentru lucrători, care a fost realizată după cum urmează:

„(a) prin profitul capitalului propriu al fondului, și anume rate, dobânzi și plăți de indexare a prețurilor aferente împrumuturilor acordate;

(b) prin contribuțiile anuale ale Trezoreriei de stat, astfel cum este prevăzut ocazional în legea privind bugetul;

(c) prin împrumuturi de la municipalități către Agenția de stat pentru locuințe, în conformitate cu articolul 42;

(d) prin vânzarea de obligațiuni către fondurile de pensii, în conformitate cu acordurile încheiate între Agenția de stat pentru locuințe și fondurile de pensii;

(e) prin împrumuturi speciale, hotărâte ocazional în planurile de investiții și de credit în cazul în care fondurile disponibile conform literelor (a)-(d) nu sunt suficiente pentru dezvoltările planificate.”

Categoriile de împrumuturi ale Fondului pentru locuințe al lucrătorilor au fost enumerate la articolul 50 din lege, fiind după cum urmează:

„1. Împrumuturi pentru închiriere-cumpărare de locuințe sociale (pentru 90 % din prețul de cumpărare).

2. Împrumuturi pentru locuințe sociale proprietate personală (pentru 90 % din prețul de cumpărare).

3. Împrumuturi pentru locuințe sociale închiriate (pentru 90 % din prețul de cumpărare).

4. Împrumuturi pentru închirierea-cumpărarea de locuințe în general (pentru 70 % și 20 % din prețul de cumpărare). […]”

Împrumuturile pentru locuințele sociale au fost acordate de către Consiliul de stat pentru locuințe din Fondul pentru locuințe pentru lucrători, în conformitate cu articolul 52 din lege. Împrumutul se putea ridica până la 90 % din costul de construcție sau din prețul de cumpărare, fără însă să depășească 90 % din baza de costuri aprobată de către Consiliul de stat pentru locuințe, minus o contribuție specială de 3,5 % a municipalităților pentru fiecare apartament social, în conformitate cu articolul 42 alineatul (2) din lege (11). Cu privire la dreptul la asistență socială, articolul 64 din lege a prevăzut că dreptul de împrumut pentru locuințe sociale proprietate personală era limitat la persoanele care îndeplineau următoarele condiții:

„(a) nu dețin o altă locuință sau un bun comparabil sub o altă formă;

(b) au avut un venit mediu în ultimii trei ani anteriori alocării care nu depășește […]. Limitele venitului sunt stabilite de către Consiliul de stat pentru locuințe la începutul fiecărui an […];

(c) demonstrează capacitate de plată, care este evaluată de către comitetul pentru locuințe al municipalității […].”

Articolul 65 a prevăzut faptul că persoanele care solicitau locuințe în regim de închiriere trebuiau să îndeplinească condițiile de la literele (a) și (b).

Proprietarul unui apartament social care intenționa să vândă apartamentul respectiv trebuia să notifice comitetul pentru locuințe sau alt dezvoltator imobiliar cu privire la o astfel de intenție, în conformitate cu articolul 85 din lege. Dezvoltatorul imobiliar trebuia să cumpere apartamentul și să îl revândă în conformitate cu legea și cu regulamentele stabilite în temeiul legii. La cumpărarea unui apartament, vânzătorului acestuia trebuia să i se ramburseze contribuția pe care a adus-o la achiziționarea locuinței și ratele pe care acesta le-a plătit pentru împrumutul de la Fondul pentru locuințe pentru lucrători din momentul intrării în vigoare a acordului de cumpărare. Articolul 86 a încredințat municipalităților misiunea de a calcula prețurile de vânzare ale locuințelor sociale.

2.2.3. Legea nr. 44/1998 privind locuințele

2.2.3.1. Introducere – principalele modificări

Legea nr. 44/1998 privind locuințele a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1999. Prin aceasta a fost înființat Fondul de finanțare a locuințelor. În același timp, legea menționată anterior nr. 97/1993 privind Agenția de stat pentru locuințe a fost abrogată. Conform articolului 1 din Legea privind locuințele, scopul acestuia este de a promova securitatea și drepturi egale în ceea ce privește asigurarea de locuințe pentru islandezi prin acordarea de împrumuturi și prin organizarea aspectelor legate de locuințe, iar acordarea de fonduri se face cu scopul specific de a mări șansele persoanelor de a achiziționa sau închiria o locuință în condiții acceptabile. Cu alte cuvinte, scopul legii corespunde pe deplin celor stabilite la articolul 1 menționat anterior din fosta Lege nr. 97/1993.

În proiectul de lege care a devenit ulterior Legea privind locuințele, modificările principale au fost descrise în următorii termeni:

„Modificările principale conținute în proiectul de lege vizează sistemul de locuințe sociale. Principala modificare propusă este să fie încetată construirea și cumpărarea de apartamente sociale proprietate personală și, în schimb, să fie instituit un nou sistem social de creditare. Dispozițiile actuale privind construirea de apartamente de închiriat rămân în vigoare, dar se propune ca articolele privind închirierea-cumpărarea să fie eliminate. Pe lângă cele menționate anterior, un proiect de lege separat va viza cooperativele de construcții și de locuințe. În celelalte privințe, modificările principale din proiectul de lege pot fi rezumate la trei aspecte. În primul rând, acestea vizează asistența socială. În al doilea rând, participarea municipalităților la o astfel de asistență și, în al treilea rând, modificări privind structura organizațională a aspectelor legate de locuințe.” (12)

La momentul prezentării proiectului de lege în Parlament de către ministrul afacerilor sociale, acesta a explicat principalele modificări de ordin legislativ prevăzute în cadrul noului proiect de lege astfel:

„Principalele elemente sunt după cum urmează: Agenția de stat pentru locuințe se desființează. Fondul de stat pentru construcții și Fondul pentru locuințe pentru lucrători fuzionează pentru a forma Fondul de finanțare a locuințelor, iar activele Agenției de stat pentru locuințe devin, de asemenea, parte a acestui fond. […] Sistemul de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe rămâne nemodificat în ceea ce privește tranzacțiile imobiliare pe piața generală. Fondul de finanțare a locuințelor va deveni în timp autonom. Un element în acest sens este presupunerea faptului că împrumuturile mai vechi contractate de către fond vor fi restructurate. Odată cu restructurarea va fi posibilă atingerea unor rate semnificativ mai bune decât cele de care se bucură în prezent fondurile pentru construcții. Noul fond va fi foarte puternic. Acesta va avea un capital de 26 miliarde ISK și va avea acces la cele mai bune rate de împrumut.” (13)

2.2.3.2. Structura instituțională

Fondul de finanțare a locuințelor este o instituție independentă aflată în proprietatea statului condusă de un consiliu de directori separat, în sfera de competență a ministrului afacerilor sociale, în conformitate cu articolul 4 din Legea privind locuințele. Fondul a înlocuit fosta Agenție de stat pentru locuințe. Conform articolului 7, ministrul numește cei cinci membri ai consiliului de directori al fondului pentru un mandat de patru ani. Articolul 8 prevede angajarea de către consiliu a unui director general care să fie responsabil pentru funcționarea zilnică a fondului, angajarea personalului etc.

Astfel cum a fost subliniat anterior, Legea privind locuințele a desființat atât Fondul de stat pentru construcții, cât și Fondul pentru locuințe pentru lucrători. Fondurile urmau să fie fuzionate și eliminate odată cu intrarea în vigoare a legii. De la aceeași dată, Fondul de finanțare a locuințelor a preluat funcțiile, drepturile, activele, pasivele și obligațiile ambelor fonduri, în conformitate cu articolul 53 din lege. Drepturile și privilegiile acordate acestora prin lege au revenit Fondului de finanțare a locuințelor. Fondul de finanțare a locuințelor a preluat în mod similar toate drepturile și sarcinile referitoare la certificatele de datorii deținute de Fondul de stat pentru construcții și de Fondul pentru locuințe pentru lucrători și urma să preia locul acestora în cadrul oricărui litigiu desfășurat împotriva sau în numele acestora.

Sarcinile încredințate prin lege Fondului de finanțare a locuințelor sunt enumerate la articolul 9 din Legea privind locuințele și includ:

„1. Creditarea și administrarea tranzacțiilor cu obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe în conformitate cu dispozițiile prezentei legi.

2. Creditarea municipalităților, întreprinderilor și asociațiilor pentru construirea sau cumpărarea de locuințe rezidențiale. […]”

Astfel cum a fost cazul pentru Fondul de stat pentru locuințe și pentru Fondul pentru locuințe pentru lucrători în conformitate cu fosta Lege nr. 97/1993, Fondul de finanțare a locuințelor este, de asemenea, finanțat prin 1. profit din capitalul propriu și 2. prin emiterea și vânzarea de obligațiuni, în conformitate cu articolul 10 din Legea privind locuințele. Cu toate acestea, spre deosebire de sistemul instituit prin Legea nr. 97/1993, în ceea ce privește finanțarea prin intermediul contribuțiilor directe de la Trezorerie, aceasta nu a fost continuată în Legea privind locuințele.

Conform articolului 11 din Legea privind locuințele, Fondul de finanțare a locuințelor va menține și va obține profit din mijloacele financiare aflate în răspunderea sa. După obținerea aprobării din partea ministrului afacerilor sociale, fondul poate decide încredințarea păstrării în siguranță a activelor sale, parțial sau total, către alții. Se va asigura faptul că fondul deține, în orice moment, lichidități adecvate pentru a-și onora obligațiile.

2.2.3.3. Categorii de împrumuturi

2.2.3.3.1. Cele trei tipuri de împrumuturi

Articolul 15 din Legea privind locuințele a prevăzut cele trei categorii de împrumuturi extinse prin Fondul de finanțare a locuințelor (14). Aceste categorii erau:

— împrumuturi generale, conform capitolului VI din lege, pentru construcția și cumpărarea de locuințe rezidențiale;

— împrumuturi adiționale pentru persoane fizice, conform capitolului VII din lege, pentru construcția și cumpărarea de locuințe rezidențiale;

— împrumuturi pentru locuințe de închiriat către municipalități, asociații și întreprinderi, conform capitolului VIII din lege, pentru construcția sau cumpărarea de locuințe rezidențiale ce urmează să fie închiriate.

În conformitate cu articolul 16 alineatul (1), fondului i s-a permis să creeze noi categorii de împrumuturi, supuse aprobării ministrului afacerilor sociale.

2.2.3.3.2. Împrumuturi generale

Legea privind locuințele a continuat sistemul de împrumuturi generale pentru locuințe care fusese introdus prin sistemul de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe din 1989 și care s-a aplicat, de asemenea, și în temeiul Legii nr. 97/1993. Noua lege nu a introdus modificări privind această categorie de împrumuturi. În vederea administrării împrumuturilor generale, Fondul de finanțare a locuințelor urma să pună în funcțiune o divizie de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe, similară celei instituite anterior de către Agenția de stat pentru locuințe, ale cărei finanțe urmau să fie ținute separat de alte activități ale funcționării fondului, în conformitate cu articolul 17 din Legea privind locuințele (15).

Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe trebuia:

„1. să emită categorii de obligațiuni vandabile privind finanțarea construcției de locuințe în numele Fondului de finanțare a locuințelor supuse termenilor și condițiilor prevăzute în prezenta lege sau prin regulament;

2. să schimbe titluri de creanță transferabile garantate prin ipotecă și obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe;

3. să promoveze valorificarea obligațiunilor privind finanțarea construcției de locuințe pe piață […].”

O obligațiune ipotecară trebuia să fie asociată indexului și să comporte aceiași termeni de creditare ca și obligațiunile privind finanțarea construcției de locuințe, schimbate pe obligațiunea ipotecară, în plus față de marja dobânzii, în conformitate cu articolul 19 din lege. Marja putea fi stabilită astfel încât să acopere cheltuielile operaționale ale Diviziei de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe și pierderile estimate din împrumuturile nerambursate, în conformitate cu articolul 28 din lege. Ministrul afacerilor sociale urma să stabilească nivelul marjei dobânzii pe baza unei propuneri din partea Consiliului Fondului de finanțare a locuințelor.

Instrumentele ipotecare și obligațiunile privind finanțarea construcției de locuințe puteau fi schimbate pentru o sumă care nu putea depăși 70 % din valoarea estimată a proprietății, în cazul în care proprietarul a construit sau și-a cumpărat prima locuință rezidențială, și 65 % din valoare în toate celelalte cazuri, în conformitate cu articolul 19 din lege; cu alte cuvinte o reducere a fostului plafon de 75 % din prețul evaluat prevăzut la articolul 27 menționat mai sus din fosta Lege nr. 97/1993. Ministrului afacerilor sociale i s-a permis să stabilească printr-un regulament numărul maxim de instrumente ipotecare cumpărate de către Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe pentru fiecare proprietate. Conform articolului 21 din lege, perioada maximă a împrumutului pentru instrumentele ipotecare cumpărate de către Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe era de 40 de ani. Reguli suplimentare pentru obligațiunile privind finanțarea construcției de locuințe au fost prevăzute în Regulamentul nr. 7/1999 cu privire la Divizia de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe și tranzacții cu acest tip de obligațiuni (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti).

În ceea ce privește creditarea antreprenorilor în construcții, normele din regulamentul respectiv le-au reflectat pe cele prevăzute în Regulamentul nr. 467/1991 cu același nume, anterior, aplicabil în temeiul fostei legi (16).

Astfel cum se poate observa din cele de mai sus, sistemul de schimburi de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe a rămas același după intrarea în vigoare a Legii privind locuințele. Diviziei de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe a Fondului de finanțare a locuințelor i s-au încredințat aceleași funcții ca cele îndeplinite de către aceeași divizie în cadrul Agenției de stat pentru locuințe, în conformitate cu articolul 19 din Legea nr. 97/1993 și articolul 17 din Legea privind locuințele, ambele citate anterior. Acest fapt este, de asemenea, confirmat de observațiile cu privire la capitolul VI din proiectul de lege care a devenit Legea privind locuințele, potrivit cărora capitolul conținea prevederi corespunzătoare în fond celor din capitolul IV din Legea nr. 97/1993 (17).

2.2.3.3.3. Împrumuturi adiționale

Odată cu Legea privind locuințele a fost adăugată sistemului de locuințe o nouă categorie de împrumuturi, denumită împrumuturi adiționale, pentru persoanele cu venituri mai mici. Împrumuturile în cauză puteau fi acordate pe lângă împrumuturile generale, înlocuind o serie de împrumuturi sociale acordate în temeiul Legii nr. 97/1993, dar au fost abrogate ulterior. (18) Conform articolului 30, ca urmare a unei solicitări a unui comitet municipal pentru locuințe, Fondul de finanțare a locuințelor putea acorda persoanelor fizice care aveau dreptul la un împrumut general pentru cumpărarea unui apartament împrumuturi adiționale care puteau acoperi 25 % din valoarea estimată a apartamentului. Astfel cum a fost cazul pentru împrumuturile sociale în cadrul sistemului anterior din Legea nr. 97/1993, înainte de înființarea Fondului de finanțare a locuințelor, creditarea totală din Fondul de finanțare a locuințelor (împrumut general și împrumut adițional) nu putea în niciun caz să depășească 90 % din valoarea estimată a apartamentului.

Ministrul afacerilor sociale trebuia să stabilească un regulament care să prevadă în detaliu cerințele pentru acordarea împrumuturilor adiționale. Următoarele criterii trebuiau luate în considerare pentru acordarea împrumuturilor respective: mărimea familiei, bunuri, venit, mărimea apartamentului și tipul locuinței. Ministrul afacerilor sociale a adoptat Regulamentul nr. 783/1998 privind împrumuturile adiționale, care a prevăzut în detaliu condițiile pe care solicitanții trebuiau să le îndeplinească pentru a fi eligibili pentru împrumuturi adiționale. Articolele 5 și 6 din regulament prevedeau faptul că solicitantul nu putea depăși anumite praguri în ceea ce privește venitul și bunurile pentru a putea fi eligibil pentru un împrumut adițional (19). Articolul 18 a prevăzut că solicitantul trebuia să treacă o evaluare a capacității de plată. La articolul 4 era prevăzut faptul că municipalităților li se permitea să instituie orientări suplimentare care să fie luate în considerare de către comitetele pentru locuințe. Aceste aspecte puteau include situația locativă la momentul respectiv; situația și tipul locuinței la momentul respectiv și mărimea familiei și starea sănătății (20). Prin urmare, principalele criterii pentru stabilirea dacă o persoană era eligibilă pentru împrumuturi „sociale” continuau să fie lipsa bunurilor și veniturile mici, la fel ca în cazul regulilor în vigoare înainte de adoptarea Legii privind locuințele.

Spre deosebire de regulile anterioare din Legea nr. 97/1993, Legea privind locuințele nu conținea dispoziții privind așa-numitele locuințe sociale închiriere-cumpărare. Mai mult, Legea privind locuințele nu conținea nicio dispoziție referitoare la vânzarea locuințelor sociale, deoarece acestea puteau fi vândute pe piața generală în condițiile prevăzute la articolul 32 din Legea privind locuințele.

2.2.3.3.4. Apartamentele pentru închiriat

Cea de-a treia categorie de împrumuturi, împrumuturi pentru apartamente pentru închiriat, este reglementată de capitolul VIII din Legea privind locuințele. Conform articolului 33, Fondul de finanțare a locuințelor poate extinde împrumuturile pentru construcția sau cumpărarea de locuințe destinate închirierii, pentru municipalități, asociații sau întreprinderi care au drept obiectiv construirea, deținerea și gestionarea de astfel de locuințe. Împrumuturile puteau fi acordate pentru sume de până la 90 % din costul de construcție sau din prețul de cumpărare, dar fără să depășească 90 % din costul de bază aprobat de către consiliul fondului, în conformitate cu articolul 36 din lege. Conform articolului 37 din lege, dreptul la o locuință cu chirie depinde de circumstanțele sociale ale solicitantului și de faptul dacă venitul și bunurile acestuia se încadrează în limitele prevăzute în detaliu într-un regulament emis de către ministrul afacerilor sociale.

În observațiile generale care însoțesc capitolul VIII din proiectul de lege pentru Legea privind locuințele s-a afirmat că, în ceea ce privește acest tip de împrumuturi, vor continua să se aplice în mare parte aceleași reguli ca și în cadrul Legii anterioare nr. 97/1993 (21). Prin urmare, această categorie de împrumut este în esență aceeași cu cea prevăzută anterior în regulile privind Fondul pentru locuințe pentru lucrători. Împrumutul maxim pentru această categorie de împrumut era de 90 % din costul de construcție sau din prețul de cumpărare, ambele conform termenilor prevăzuți în Legea privind locuințele și în Legea nr. 97/1993. În mod similar, dreptul la astfel de apartamente de închiriat era bazat pe criterii de nevoi sociale, cum ar fi de exemplu lipsa bunurilor și veniturile mici.

2.2.3.4. Modificări aduse în 2004

2.2.3.4.1. Legea nr. 57/2004

În 2004, au fost adoptate două legi de modificare a Legii privind locuințele, Legea nr. 57/2004 și Legea nr. 120/2004. Legea nr. 57/2004, care a intrat în vigoare la 1 iulie 2004, a eliminat sistemul de schimburi de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe. În schimb, împrumuturile generale acordate de Fondul de finanțare a locuințelor erau plătite în numerar. Obiectivul principal al modificărilor a fost descris în următorii termeni în proiectul de lege:

„Proiectul de lege prezentat aici are ca scop asigurarea, pentru islandezi, de împrumuturi mai favorabile pentru locuințe, prin Fondul de finanțare a locuințelor, printr-o finanțare mai ieftină pe piața generală a împrumuturilor. Acest obiectiv este atins prin reorganizarea emiterii de obligațiuni de către Fondul de finanțare a locuințelor, fapt care va mări eficiența finanțării și care va stopa deficiențele majore asociate sistemului actual de emitere […].” (22)

În urma modificărilor, articolul 19 din Legea privind locuințele prevedea:

„Împrumuturile extinse prin Fondul de finanțare a locuințelor sunt plătite în numerar. Anterior plății împrumutului, persoana creditată emite un instrument ipotecar pentru persoana creditată pe care îl înregistrează în mod oficial. Fiecare ipotecă a persoanei creditate este indexată pe baza indicelui prețurilor de consum, conform Legii privind indicele prețurilor de consum, și va comporta o dobândă, astfel cum este prevăzut la articolul 21.”

Paragrafele al doilea și al treilea de la articolul 10 din lege, privind finanțarea fondului, au fost modificate pentru a ține seama de eliminarea sistemului de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe:

„Fondul de finanțare a locuințelor finanțează misiunile stabilite prin prezenta lege după cum urmează:

1. prin profitul capitalului propriu al fondului, adică rate, dobânzi și plăți de indexare a prețurilor aferente împrumuturilor extinse;

2. prin emiterea și vânzarea de obligațiuni HFF și prin împrumuturi, astfel cum ar putea fi prevăzut în orice moment în Legea privind bugetul;

3. prin taxe aferente serviciilor, astfel cum este prevăzut la articolul 49.”

Chiar dacă taxele aferente serviciilor nu au fost anterior enumerate la articolul 10 ca modalitate de finanțare, articolul 49 menționat anterior era parte a legii de la intrarea în vigoare a acesteia și nu fusese schimbat. Prin articolul 5 din Legea nr. 57/2004, au mai fost adăugate două alineate noi la articolul 11 din Legea privind locuințele, care se referă la gestionarea activelor și pasivelor:

„Fondul de finanțare a locuințelor menține un echilibru între veniturile și cheltuielile sale și elaborează planuri în avans în acest sens. Fondul stabilește un sistem de gestionare a riscului în acest scop. Fondul de finanțare a locuințelor poate efectua schimburi cu propriile obligațiuni de finanțare și alte titluri de valoare. După obținerea avizului consiliului fondului și al Autorității de supraveghere financiară, ministrul, în temeiul regulamentului, emite dispoziții privind criteriile de risc ale fondului, gestionarea riscului, controlul intern și schimburile de titluri de valoare.”

Au fost aduse alte câteva modificări prin Legea nr. 57/2004. Acestea au fost în cea mai mare parte referitoare la aspecte care ar putea fi denumite modificări tehnice legate de eliminarea sistemului de schimburi de obligațiuni, în conformitate cu articolele 9-20 din legea modificată. Legea nu a adus nicio modificare de fond în ceea ce privește împrumuturile generale sau cine era eligibil pentru a le primi.

2.2.3.4.2. Legea nr. 120/2004

Prin Legea nr. 120/2004, care a intrat în vigoare la 3 decembrie 2004, limita împrumuturilor generale acordate de către Fondul de finanțare a locuințelor a fost ridicată, de la valoarea maximă anterioară de 70 %, la 90 % din valoarea estimată a proprietății, iar ministrului afacerilor sociale i s-a conferit puterea de a modifica suma respectivă prin intermediul unui regulament administrativ, în conformitate cu articolul 19 din Legea privind locuințele. În plus, ca rezultat al creșterii limitei pentru împrumuturile generale, capitolul VII din lege cu privire la împrumuturile adiționale a fost eliminat. În observațiile la articolul 4 din proiectul de lege, care a eliminat capitolul VII privind împrumuturile adiționale din Legea privind locuințele, au fost, printre altele, furnizate următoarele explicații:

„În cazul în care proiectul de lege este aprobat, toți cumpărătorii de proprietăți au posibilitatea obținerii de împrumuturi în valoare de 90 % și, prin urmare, nu va mai exista necesitatea unor împrumuturi adiționale. Ratele dobânzii pentru împrumuturile adiționale au fost, în prima parte a anului 2004, de 5,3 % sau considerabil mai mari decât rata pentru împrumuturile generale ulterior modificărilor aduse emiterii de obligațiuni de către Fondul de finanțare a locuințelor care au intrat în vigoare la 1 iulie 2004. Începând cu luna septembrie, împrumuturile adiționale au avut aceeași rată a dobânzii ca și împrumuturile generale. Această modificare a avut drept consecință termeni considerabil mai favorabili pentru cumpărătorii cu bunuri puține și venituri mici. Prin urmare, în circumstanțele actuale nu există niciun motiv pentru a prevedea o categorie separată de împrumuturi pentru grupul în cauză.” (23)

Ministrul afacerilor sociale a făcut uz de competența acordată prin legea menționată anterior. Limita maximă a fost scăzută la 80 % și mărită din nou la 90 %, dar apoi a fost scăzută din nou la 80 %, limita actuală (24).

3. TEMEIUL JURIDIC, ÎN CONFORMITATE CU LEGISLAȚIA ISLANDEZĂ, PENTRU POSIBILE ELEMENTE DE AJUTOR DE STAT

În decizia sa de inițiere a procedurii de investigație formală, Autoritatea a identificat următoarele cinci posibile măsuri de ajutor de stat:

— garanția de stat;

— scutire de la plata impozitului pe venit și pe proprietate;

— subvenții la dobândă;

— lipsa plății dividendelor;

— faptul că HFF nu era supus cerințelor de adecvare a capitalului și normelor privind ratele minime de solvabilitate.

3.1. GARANȚIA DE STAT

Fondul de finanțare a locuințelor este o instituție de stat de drept public, în conformitate cu articolul 4 din Legea nr. 44/1998 privind locuințele și articolul 2 din Legea anterioară nr. 97/1993. Ca atare, conform normelor generale nescrise ale dreptului public islandez aplicabil tuturor instituțiilor de stat, acesta se bucură de o garanție de stat pentru toate obligațiile sale.

Principiul nescris menționat anterior al legislației islandeze datează încă de dinaintea intrării în vigoare a Acordului privind SEE. În observațiile generale la proiectul de lege care a devenit Legea nr. 121/1997 privind garanțiile de stat (lög um ríkisábyrgðir) s-au menționat următoarele: „Acest lucru se bazează pe regula neechivocă a dreptului islandez conform căreia statul este responsabil pentru obligațiunile instituțiilor și întreprinderilor sale, cu excepția cazului în care garanția este limitată printr-o dispoziție juridică explicită […] sau în cazul în care responsabilitatea statului într-o societate comercială cu răspundere limitată este limitată la contribuția la capitalul social.” (25). Garanția este aplicabilă tuturor instituțiilor de stat, indiferent de momentul înființării acestora sau de activitățile sau de modificările aduse activităților acestora. Prin urmare, aceasta s-a aplicat, de asemenea, fostei Agenții de stat pentru locuințe și celorlalte trei organisme care au desfășurat activități de finanțare a locuințelor înainte de intrarea în vigoare a Legii privind locuințele.

3.2. SCUTIRE DE LA PLATA IMPOZITULUI PE VENIT ȘI PE PROPRIETATE

În decizia de inițiere, Autoritatea a identificat ca o a doua măsură potențială de ajutor de stat scutirea de care se bucură HFF de la plata impozitului pe venit și pe proprietate.

Trezoreria de stat, toate instituțiile de stat și toate întreprinderile de stat pentru care statul poartă răspundere nelimitată sunt scutite de la plata impozitului pe venit și pe proprietate cu mult înainte de intrarea în vigoare a Acordului SEE, în conformitate cu noul alineat (1) de la articolul 4 din Legea nr. 90/2003 privind impozitul pe venit. Scutirea generală de la plata impozitelor se aplică Fondului de finanțare a locuințelor în virtutea faptului că este o instituție de stat.

Temeiul juridic pentru scutirea fiscală era, la momentul intrării în vigoare a Acordului privind SEE, prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din Legea nr. 75/1981 privind impozitul pe venit și proprietăți. Legea privind impozitul pe venit actual este o versiune consolidată a Legii nr. 75/1981 privind impozitul pe venit și pe proprietate. Prin urmare, predecesorii Fondului de finanțare a locuințelor s-au încadrat, de asemenea, la această scutire de la plata impozitelor.

Cu privire la impozitul pe proprietate, acesta a fost eliminat, erga omnes, prin Legea nr. 129/2004 și a fost perceput pentru ultima dată pe active, la sfârșitul anului 2005. Până la adoptarea Legii nr. 129/2004, articolul 4 alineatul (1) din Legea nr. 90/2003 scutea, de asemenea, și instituțiile menționate anterior de la plata impozitului pe proprietate. Prin urmare, predecesorii Fondului de finanțare a locuințelor s-au încadrat, de asemenea, la această scutire fiscală.

3.3. SUBVENȚII LA DOBÂNDĂ

În decizia de inițiere, Autoritatea a identificat ca o a treia măsură potențială de ajutor de stat subvențiile la dobândă, care corespund de fapt contribuțiilor bugetare directe către HFF pentru acoperirea obligațiilor rezultate din creditarea sub ratele de piață pentru construcția de locuințe sociale pentru închiriere.

Una dintre categoriile de împrumut ale Fondului pentru locuințe al lucrătorilor a fost cea a împrumuturilor pentru locuințe sociale închiriate, în conformitate cu articolul 50 din Legea nr. 97/1993, citată mai sus. Capitolul VIII din Legea privind locuințele prevede regulile actuale privind împrumuturile pentru apartamente sociale de închiriat și, astfel cum a fost precizat anterior, acestea sunt în cea mai mare parte aceleași ca cele aplicabile anterior. În consecință, atât Agenției de stat pentru locuințe, prin Fondul pentru locuințe pentru lucrători, cât și, respectiv, HFF, le-a revenit misiunea de a furniza această categorie de împrumuturi.

Astfel cum a fost menționat mai sus, una dintre modalitățile de finanțare pentru Fondul pentru locuințe pentru lucrători au fost contribuțiile bugetare directe, în conformitate cu articolul 48 din Legea nr. 97/1993. Contribuțiile respective trebuiau să acopere parțial costurile operaționale ale fondului, inclusiv cele legate de locuințele sociale de închiriat. Rata dobânzii pentru această categorie de împrumuturi a fost decisă anual de către guvern, conform articolului 52 din lege.

În ceea ce privește situația după intrarea în vigoare a Legii privind locuințele, articolul IX provizoriu din Legea privind locuințele, astfel cum a fost adoptat în 1998, a prevăzut că, până la sfârșitul anului 2000, împrumuturile pentru apartamentele sociale de închiriat continuă să fie acordate la aceleași rate aplicabile la momentul respectiv.

La 21 august 2001, ministrul afacerilor sociale și ministrul de finanțe au încheiat un acord special care prevedea o rată subvenționată a dobânzii pentru această categorie de împrumuturi pentru până la 400 de apartamente de închiriat în fiecare an (26). La 26 septembrie 2005, miniștrii au încheiat un nou acord, ajustând contribuția la HFF în vederea scăderii ratelor dobânzii și a creșterii contribuției maxime pentru fiecare apartament. Conform acordurilor respective, HFF trebuia să primească o contribuție bugetară pentru pierderile suferite asociate acestei categorii de împrumuturi în măsura prevăzută în acordurile în cauză.

3.4. LIPSA PLĂȚII DIVIDENDELOR

În decizia de inițiere, Autoritatea a identificat ca o a patra măsură potențială de ajutor de stat faptul că nu i se solicita HFF să plătească niciun fel de dividende către stat. Aceasta rezultă din principiile generale ale dreptului public islandez care nu solicită instituțiilor de stat, organizate precum HFF, să plătească dividende (27). Ca atare, acest principiu datează de dinaintea intrării în vigoare a Acordului privind SEE, iar situația pentru predecesorii HFF a fost, prin urmare, aceeași.

Acest principiu general este, inter alia, o reflectare a faptului că obiectivul acestor instituții nu este de a face profit, ci de a presta servicii cu privire la care Parlamentul a decis că trebuie efectuate de către stat. Conform dreptului public islandez, o instituție de stat necesită o bază juridică pentru a solicita tarifarea serviciilor sale, iar tariful nu poate depăși costul prestării acestora (28). În cazul în care unei instituții de stat i se permite prin lege să solicite un tarif mai mare decât costurile sau, astfel cum este cazul pentru HFF, să obțină un profit pentru fondurile pe care le deține, în conformitate cu articolul 11 din Legea privind locuințele, se solicită un temei juridic separat pentru ca instituția să plătească dividende către statul islandez.

Această interpretare a legislației islandeze este confirmată în scrisoarea Guvernului islandez din data de 15 aprilie 2008, în care sunt menționate următoarele: „În conformitate cu Legea privind raportarea financiară a guvernului, nr. 88/1997, practica generală este aceea că entităților publice li se solicită să obțină profit doar dacă sunt obligate la acest lucru prin lege. În plus, este necesar un temei juridic dacă unei entități publice i se solicită să plătească dividende. În cazul în care o entitate publică generează profit, aceasta restituie o parte normală din profit ca dividende către Trezorerie, astfel cum este prevăzut la articolul 42 din Legea nr. 88/1997. Entitățile publice care plătesc dividende, cum ar fi Landsvirkjun, au o obligație legală specială de a face acest lucru. Se poate face trimitere la articolul 4 din Legea nr. 42/1983 privind Landsvirkjun. Prin urmare, nu există nicio dispoziție legală generală care să solicite entităților publice să plătească dividende.”

Nici Legea privind locuințele, nici Legea nr. 97/1993 nu au conținut nicio dispoziție juridică prin care să se solicite HFF sau predecesorilor acestuia să plătească dividende. Prin urmare, HFF a fost mereu, în această privință, guvernat de principiul general, menționat anterior, din dreptul public islandez.

3.5. HFF NU FACE OBIECTUL CERINȚELOR DE ADECVARE A CAPITALULUI ȘI NORMELOR PRIVIND RATELE MINIME DE SOLVABILITATE

Legea menționată la punctul 14 din capitolul II din anexa IX la Acordul privind SEE [Directiva 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind inițierea și desfășurarea activităților instituțiilor de credit (29), astfel cum a fost modificată, denumită în continuare „directiva bancară”] stabilește cerințele pentru adecvarea capitalului și normele privind o rată minimă de solvabilitate aplicabile instituțiilor de credit din UE și din statele membre ale AELS. Articolul 2 alineatul (3) din directivă cuprinde un catalog al instituțiilor scutite de la aplicarea dispozițiilor directivei bancare. În decizia Comitetului mixt al SEE, această listă a fost extinsă, inter alia, prin adăugarea „Byggingarsjóðir ríkisins” în Islanda [tradus literal „Fondurile de stat pentru construcții” (30)]. Acest termen a inclus Fondul de stat pentru construcții și Fondul pentru locuințe pentru lucrători, care, astfel cum a fost descris mai sus, au fuzionat și au fost preluate de către HFF, în conformitate cu articolul 53 din Legea privind locuințele. Prin urmare, articolul 116 din Legea nr. 161/2002 privind instituțiile financiare (lög um fjármálafyrirtæki) scutește HFF de la aplicarea acestei legi, fapt care se numără printre măsurile de punere în aplicare a directivei în legislația islandeză.

4. OBSERVAȚII DIN PARTEA AUTORITĂȚILOR ISLANDEZE

În scrisorile sale din 20 noiembrie 2006 și 15 aprilie 2008, Guvernul islandez a susținut că sistemul HFF trebuia considerat drept un ajutor existent. În primul rând, caracteristicile principale ale sistemului datau de dinainte de intrarea în vigoare a Acordului privind SEE și nu au fost modificate prin adoptarea Legii privind locuințele. Modificările aduse sistemului de locuințe, la vremea respectivă, au fost destinate exclusiv sistemului de locuințe sociale și nu erau modificări de fond. În al doilea rând, elementele de ajutor de stat identificate în decizia de inițiere a Autorității erau măsuri generale care au rămas nemodificate prin adoptarea Legii privind locuințele. Prin urmare, de exemplu, garanția de stat implicită a fost aceeași atât înainte, cât și după intrarea în vigoare a Acordului privind SEE. În acest sens, Guvernul islandez a susținut că rezultă din hotărârea Curții Europene de Justiție în cauza Namur-Les Assurances du Crédit că doar modificările legislative de fond sunt apte să modifice clasificarea ajutorului (31). În al treilea rând, nu a existat nicio modificare făcută în 1999, odată cu introducerea Legii privind locuințele, susceptibilă să modifice evaluarea compatibilității sistemului cu regulile privind ajutorul de stat. În al patrulea rând și alternativ, modificările aduse sistemului de locuințe sociale referitoare la, de exemplu, așa-numitele împrumuturi adiționale sunt disociabile de sistemul general de creditare.

5. OBSERVAȚII DIN PARTEA TERȚILOR

SFF a susținut că modificările aduse de Legea privind locuințele fac ca sistemul să fie clasificat drept ajutor nou deoarece modificările au sugerat faptul că sistemul de locuințe nu a rămas în vigoare mai mult sau mai puțin neschimbat până în prezent. În scrisoarea sa din data de 31 ianuarie 2007, SFF a făcut referire, inter alia, la:

— existența unei noi legi, adică faptul că Legea privind locuințele a înlocuit Legea privind Agenția de stat pentru locuințe;

— crearea unei noi entități juridice, Fondul de finanțare a locuințelor, care a înlocuit Consiliul de stat pentru locuințe/Agenția de stat pentru locuințe și care a preluat activele și obligațiile Fondului de stat pentru construcții și ale Fondului pentru locuințe pentru lucrători;

— introducerea de noi instrumente de creditare, cu împrumuturi în numerar în loc de obligațiuni privind finanțarea construcției de locuințe și asistență socială redusă cu privire la aspecte locative, modificarea nivelului maxim de finanțare a cumpărării, ridicarea restricțiilor impuse vânzărilor de locuințe sociale ocupate de proprietari, eliminarea dreptului de prioritate și modificările cu privire la natura entităților eligibile pentru împrumuturi;

— modificarea referitoare la sursele de finanțare: în conformitate cu Legea privind locuințele, Fondul de finanțare a locuințelor, spre deosebire de predecesorii săi, nu primește nicio contribuție directă de la stat.

În scrisoarea sa din 28 martie 2008, SFF a susținut că testul juridic relevant ar trebui să consiste într-o evaluare cuprinzătoare a sistemului HFF mai curând decât într-o analiză individuală a posibilelor măsuri de ajutor identificate. În opinia SFF, componentele individuale ale sistemului sunt atât de strâns legate între ele încât s-ar crea o divizare artificială nejustificată prin încercarea de a le separa pentru evaluarea faptului dacă măsurile au sau nu caracter de măsuri noi sau existente. O astfel de abordare nu ar fi compatibilă, în opinia SFF, cu practica Comisiei Europene în cazuri similare. În sfârșit, SFF invită Autoritatea să ia în considerare evoluția factuală cu privire la valoarea împrumuturilor acordate de către HFF și cota de piață a acesteia comparativ cu cea a băncilor private.

II. EVALUARE

1. FAPTUL CĂ HFF NU ESTE SUPUSĂ CERINȚELOR DE ADECVARE A CAPITALULUI ȘI NORMELOR PRIVIND RATA MINIMĂ DE SOLVABILITATE NU CONSTITUIE AJUTOR DE STAT

Autoritatea a considerat utilă inițierea evaluării sale cu întrebarea dacă faptul că HFF nu este supusă cerințelor de adecvare a capitalului și normelor privind rata minimă de solvabilitate constituie ajutor de stat.

Astfel cum s-a precizat deja, directiva bancară stabilește cerințele pentru adecvarea capitalului și normele privind rata minimă de solvabilitate aplicabilă instituțiilor de credit în cadrul SEE. În decizia de inițiere, Autoritatea a adoptat un punct de vedere preliminar potrivit căruia exceptarea de care beneficia HFF de la directiva bancară nu a constituit ajutor de stat. Cu toate acestea, aceasta a constatat că întrebarea în cauză ridica asemenea îndoieli încât era utilă evaluarea acestui aspect în cadrul procedurii de investigație formală. Evaluarea în cauză a condus la confirmarea de către Autoritate a punctului său de vedere preliminar din următoarele motive:

În primul rând, astfel cum a fost indicat și în decizia de inițiere, HFF nu reprezintă o instituție de credit care face obiectul directivei bancare, deoarece acesteia nu i se permite să primească depozite sau alte fonduri rambursabile de la public.

În al doilea rând, articolul 2 alineatul (3) din directiva bancară conține un catalog al instituțiilor scutite de la aplicarea dispozițiilor directivei. Decizia Comitetului mixt al SEE a inclus „Byggingarsjóðir ríkisins” pe lista respectivă. Termenul a fost, în mod tradițional, utilizat pentru fondurile care sunt în prezent preluate de către HFF. Prin urmare, indiferent dacă dispoziția respectivă este constitutivă sau doar reiterează ceea ce rezultă deja din normele curente ale directivei, directiva bancară astfel cum este aceasta adaptată la SEE este aceea care exclude HFF din domeniul său de aplicare, deci de la cerințele de adecvare a capitalului și de la rata minimă de solvabilitate prevăzute în aceasta. Chiar dacă se presupune că scutirea de la aplicarea directivei ar însemna acordarea unui avantaj către HFF, măsura nu ar fi imputabilă statului islandez, ci Comitetului mixt al SEE și, prin urmare, nu ar constitui ajutor de stat (32).

În al treilea rând, chiar dacă HFF ar fi făcut obiectul directivei bancare, nu orice scutire ar fi impus un transfer de resurse de stat, deoarece statul nu s-ar aștepta la niciun venit într-o astfel de situație.

2. CONSIDERAȚII COMUNE PRIVIND GARANȚIA DE STAT, SUBVENȚIILE LA DOBÂNDĂ, SCUTIREA DE LA PLATA IMPOZITULUI PE VENIT ȘI PE PROPRIETATE ȘI LIPSA PLĂȚII DE DIVIDENDE

2.1. PROCEDURI DIFERITE PENTRU AJUTORUL NOU ȘI CEL EXISTENT

Procedura pentru ajutorul nou este prevăzută la articolul 1 alineatul (3) din partea I a Protocolului 3 SCA [corespunzând articolului 88 alineatul (3) CE]. În cazul în care Autoritatea are îndoieli cu privire la compatibilitatea unei astfel de măsuri de ajutor, aceasta va iniția procedura formală de investigație prevăzută la articolul 1 alineatul (2) din partea II a Protocolului 3 SCA [corespunzând articolului 88 alineatul (2) CE] și la articolul 4 alineatul (4) din partea II a Protocolului 3 SCA.

Procedura pentru ajutor existent este diferită de cea pentru ajutor nou și este prevăzută la articolul 1 alineatul (1) din partea I a Protocolului 3 SCA. Conform dispoziției în cauză, Autoritatea, în colaborare cu statele AELS, revizuiește în mod constant toate sistemele de ajutor existente în statele respective. Aceasta le va propune toate măsurile adecvate cerute de evoluția progresivă sau de către funcționarea Acordului privind SEE.

Potrivit Curții Europene de Justiție:

„[…] în momentul în care Comisia examinează măsurile de ajutor în temeiul articolului 87 CE pentru a determina dacă acestea sunt compatibile cu piața comună, acesteia i se solicită să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE în cazul în care, după examinarea preliminară, aceasta nu a putut depăși toate dificultățile legate de stabilirea compatibilității măsurilor în cauză cu piața comună […]. Aceleași principii trebuie să se aplice în mod natural și în cazul în care Comisia își pune întrebări de asemenea cu privire la clasificarea efectivă ca ajutor, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, a măsurii examinate. Comisia nu poate, prin urmare, să fie criticată pentru inițierea procedurii chiar și în cazul în care, în decizia adoptată în acest scop, aceasta își exprimă îndoielile cu privire la statutul de ajutor, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, al măsurilor care fac obiectul acesteia. […] Comisia trebuie să inițieze o examinare adecvată […] în baza informațiilor deja comunicate acesteia până în acest stadiu de către statul membru, chiar dacă rezultatul examinării este o clasificare nedefinitivă a măsurilor examinate. […] În cazul în care informațiile respective îndreptățesc, în scopul unei evaluări provizorii, susținerea faptului că măsurile în cauză constituie probabil în fapt ajutor existent, Comisia trebuie apoi să le soluționeze în cadrul procedural prevăzut la articolul 88 alineatele (1) și (2) CE. Pe de altă parte, în cazul în care informațiile furnizate de către statul membru nu sunt de natură să justifice concluzia provizorie respectivă sau dacă statul membru nu oferă informații cu privire la acest aspect, Comisia trebuie să analizeze măsurile în cauză în cadrul procedural prevăzut la articolul 88 alineatele (3) și (2).” (33)

Cu alte cuvinte, orice evaluare efectuată în vederea unei decizii de inițiere a procedurii de investigație formală cu privire la faptul dacă o potențială măsură de ajutor constituie ajutor nou sau existent este în mod necesar de natură preliminară. Prin urmare, rezultă din jurisprudență că, chiar dacă Autoritatea, într-o decizie de deschidere, a considerat inițial că măsura în cauză a constituit ajutor nou, aceasta poate încă, în decizia de încheiere a procedurii respective, să constate că măsura constituie de fapt ajutor existent sau că aceasta nu se clasifică deloc ca ajutor. În cazul în care este implicat ajutor existent, Autoritatea trebuie să urmeze procedura pentru ajutor existent (34). Prin urmare, într-un astfel de caz Autoritatea ar trebui să închidă procedura formală de investigație și să deschidă o procedură diferită pentru ajutor existent, prevăzută la articolele 17-19 din partea II a Protocolului 3 SCA (35). Conform acestei proceduri și doar în cadrul acesteia, Autoritatea evaluează dacă o măsură de ajutor existent este compatibilă cu funcționarea Acordului privind SEE.

Informațiile prezentate Autorității la momentul când aceasta a decis să inițieze procedura formală de investigație „nu au fost de natură să justifice” concluzia provizorie referitoare la existența ajutorului și, prin urmare, Autoritatea a analizat măsurile în cauză în cadrul normelor privind ajutorul nou. Cu toate acestea, deoarece acest punct de vedere inițial a fost contestat de către Guvernul islandez, Autoritatea va analiza în continuare întrebarea ridicată în lumina materialelor prezentate în acest moment de către Guvern și de către SFF.

Astfel cum s-a precizat deja, Autoritatea va concluziona cu privire la existența și compatibilitatea măsurilor de ajutor nou în cadrul procedurii de investigație formală. Dar, în cazul în care instrumentele în cauză nu constituie ajutor nou, Autoritatea nu poate în cadrul acestei proceduri să efectueze o evaluare obligatorie referitoare la faptul dacă acestea constituie în schimb ajutor existent în sensul articolului 61 alineatul (1) SEE. Autoritatea nu poate nici să efectueze o evaluare obligatorie referitoare la faptul dacă astfel de măsuri de ajutor existente ar fi compatibile cu acordul. Prin urmare, înainte de a concluziona cu privire la aspectul nou sau existent al măsurilor, Autoritatea se va baza în cele ce urmează pe presupunerea că următoarele măsuri constituie ajutor de stat: garanția de stat, scutirea de la plata impozitelor, subvențiile la dobândă și lipsa plății dividendelor.

2.2. TESTUL JURIDIC

Articolul 4 din Decizia nr. 195/04/COL a Autorității prevede că o modificare adusă la ajutorul existent înseamnă orice schimbare, alta decât modificările de natură pur formală sau administrativă, care nu poate afecta evaluarea compatibilității măsurii de ajutor cu piața comună. În plus, în ceea ce privește evaluarea juridică a faptului dacă ajutorul este nou sau existent, Curtea de Justiție a afirmat, în cauza Namur-Les Assurances du Crédit, că:

„[…] în cazul în care ajutorul este oferit conform unor dispoziții legale anterioare, care au rămas nemodificate, apariția unui ajutor nou sau modificarea ajutorului existent nu pot fi evaluate în funcție de intensitatea ajutorului sau, în special, de valoarea acestuia în termeni financiari la orice moment din viața întreprinderii. . Decizia care a intrat în vigoare la 1 februarie 1989 nu a modificat legislația care a acordat întreprinderii OND avantajele de care s-a bucurat fie în ceea ce privește natura avantajelor respective, fie chiar cu privire la activitățile instituției publice pentru care s-au aplicat, din moment ce Legea din 31 august 1939 i-a stabilit instituției respective un obiectiv foarte general de reducere a riscurilor de furnizare de credite pentru exporturi. Prin urmare, aceasta nu afectează .” (36)

Curtea a concluzionat apoi că o extindere factuală a activităților întreprinderii nu ar fi suficientă pentru a modifica clasificarea unei măsuri de ajutor:

„A adopta un punct de vedere contrar ar echivala de fapt cu a solicita statului membru în cauză să notifice Comisiei și să prezinte pentru controlul preventiv al acesteia nu doar ajutorul nou sau modificările propriu-zise ale ajutoarelor acordate unei întreprinderi care beneficiază de ajutor existent, ci și toate măsurile care afectează activitatea întreprinderii și care ar putea avea un impact asupra funcționării pieței comune, asupra concurenței sau pur și simplu asupra valorii respective, pe o anumită perioadă de timp, a ajutorului care este disponibil în principiu, dar care variază în mod necesar în ceea ce privește suma în funcție de cifra de afaceri a întreprinderii. În cele din urmă, în cazul unei întreprinderi publice cum este OND, fiecare nouă operațiune de asigurare care, conform informațiilor furnizate în cursul audierii de către guvernul belgian, trebuie prezentată autorităților de supraveghere, ar putea fi astfel considerată o măsură pentru care se aplică procedura prevăzută la articolul 93 alineatul (3) din tratat. O astfel de interpretare, care nu corespunde nici literei, nici scopului articolului 93 alineatul (3) și nici împărțirii responsabilității pe care acesta o instituie între Comisie și statele membre, ar da naștere la nesiguranță juridică pentru întreprinderi și statele membre, care ar fi astfel obligate să notifice în avans măsuri foarte diferite, care nu ar putea apoi să fie puse în aplicare în ciuda îndoielilor cu privire la clasificarea acestora ca ajutor nou. […]” (37)

În cauza Guvernul Gibraltarului/Comisia, Tribunalul de Primă Instanță a considerat că

„doar în cazul în care modificarea [din legislația națională] afectează fondul sistemului inițial, acesta din urmă este transformat într-o nou sistem de ajutor. Nu poate fi adusă în discuție o astfel de modificare de fond în cazul în care noul element este în mod clar disociabil de sistemul inițial.” (38)

În cadrul evaluării referitoare la faptul dacă o modificare adusă unei măsuri de ajutor are drept efect transformarea ajutorului existent respectiv într-un ajutor nou, Comisia a examinat dacă modificarea este una de fond (39). În acest sens, Comisia a luat în considerare natura avantajului, scopul urmărit prin acordarea avantajului, temeiul în care a fost acordat avantajul, persoanele și organismele afectate de acesta și sursele relevante de finanțare. În schimb, Comisia nu a avut în vedere modificările de natură juridică care nu fac parte din măsura de ajutor în cauză.

În legătură cu măsurile de ajutor individuale cum ar fi taxele de licență pentru un organism public de radiodifuziune, această abordare a determinat Comisia să examineze condițiile în baza cărora taxa relevantă este folosită, motivul fiind acela că aceste condiții formează o parte integrală a măsurii de ajutor în cauză (40).

În cazul în care măsura de ajutor în cauză a constat într-un sistem de ajutor care nu a fost acordat pentru o activitate anume, de exemplu întreprinderile publice care beneficiază de o garanție de stat doar în virtutea faptului că întreprinderea este organizată ca parte a statului, Comisia a urmărit dacă măsura de ajutor în sine (sistemul constând într-o garanție de stat pentru orice astfel de întreprindere) a făcut obiectul unor modificări de fond. Deoarece, în această din urmă situație, regulile privind fiecare beneficiar de ajutor nu fac parte din măsura de ajutor, Comisia nu a analizat regulile specifice care reglementează activitățile fiecăruia dintre beneficiarii de ajutor. Cu alte cuvinte, Comisia nu a constatat că modificările aduse regulilor privind beneficiarii individuali ar putea avea drept rezultat transformarea sistemului de ajutor în ajutor nou, indiferent că acestea au avut efect pentru sistemul ca atare sau doar pentru întreprinderea care a făcut obiectul modificărilor legislative (41). Într-adevăr, acest lucru ar fi presupus ca o măsură cu caracter de schemă să fie transformată din ajutor existent în ajutor nou pentru câțiva dintre beneficiari, dar nu și pentru ceilalți, doar pentru că regulile privind prima categorie de beneficiari, dar nu și cele privind cealaltă categorie de beneficiari, s-au modificat. Un astfel de rezultat ar fi incompatibil cu faptul că măsura consta dintr-o singură măsură.

Prin urmare, înainte de identificarea modificărilor legislative relevante pentru evaluarea faptului dacă o măsură de ajutor este nouă sau existentă, trebuie determinat mai întâi dacă regulile privind unul sau mai mulți beneficiari ai ajutorului fac parte sau nu din măsura de ajutor. În plus, în cazul în care întreprinderea în cauză primește ajutor din mai multe măsuri ce au scopuri și temeiuri legale diferite, adoptate la momente diferite și unele fiind individuale, iar altele având caracter de scheme, diferitele măsuri de ajutor ar trebui evaluate individual, și nu colectiv, în cadrul unei singure evaluări globale doar pentru că total sau parțial măsurile respective au același beneficiar (42).

2.3. CLASIFICAREA DIFERITELOR MĂSURI DE AJUTOR CA AJUTOR NOU SAU EXISTENT

2.3.1. Garanția de stat

Garanția de stat acordată tuturor instituțiilor de stat pentru toate obligațiile acestora rezultă din normele nescrise ale dreptului public islandez care datează de dinaintea intrării în vigoare a Acordului privind SEE. Garanția este aplicabilă tuturor instituțiilor de stat, indiferent de momentul înființării acestora, de activitățile acestora sau de modificările aduse acestor activități. Această posibilă măsură de ajutor trebuie considerată ca o schemă care se încadrează la definiția de la articolul 1 litera (d) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție. Presupunând din nou că este vorba de un ajutor, schema trebuie, de la bun început, să fie considerată ca ajutor existent, deoarece a existat anterior intrării în vigoare a Acordului privind SEE, în conformitate cu articolul 1 litera (b) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție.

De la intrarea în vigoare a Acordului privind SEE nu au existat modificări de fond și nici de altă natură privind domeniul de aplicare și funcția garanției ca atare. Legea nr. 121/1997 privind garanțiile de stat, cu modificările ulterioare, a introdus o primă de garanție mai mică la o rată de 0,00625 % pe trimestru (0,00375 % pe trimestru pentru angajamentele interne până în anul 2001). Cu toate acestea, această primă reduce doar ajutorul care decurge din sistemul inițial de garanții de stat care datează de dinaintea Acordului privind SEE. Schema inițială nu poate, prin urmare, să fie clasificată drept ajutor nou, indiferent de avantajele asociate acesteia (43).

În plus, niciuna dintre modificările aduse funcționării HFF descrise mai sus în secțiunea I.2 nu a implicat o asemenea modificare. Natura avantajului a fost aceeași și același a fost și temeiul legal pentru acordarea ajutorului. Nici scopul acestei măsuri neindividuale, care depășește cu mult particularitățile sistemului de împrumuturi pentru locuințe și care se aplică în mod general tuturor instituțiilor de stat, nu s-a schimbat ca o consecință a modificărilor aduse la sistemul de împrumuturi pentru locuințe aduse de Legea privind locuințele (44). Cu alte cuvinte, modificările legislative în cauză erau nu doar separabile de această posibilă măsură de ajutor, ci complet fără nicio legătură cu aceasta. Prin urmare, sistemul de garanții nu poate constitui o măsură de ajutor nou care poate fi evaluată în cadrul actualei proceduri formale de investigație.

2.3.2. Scutirea de impozitul pe venit și pe proprietate

Trezoreria de stat, toate instituțiile de stat și toate întreprinderile de stat pentru care statul are responsabilitate nelimitată au fost scutite de la plata impozitului pe venit și pe proprietate cu mult timp înainte de intrarea în vigoare a Acordului privind SEE.

Impozitul pe venit este, în prezent, prevăzut la alineatul (1) de la articolul 4 din Legea nr. 90/2003 privind impozitul pe venit, care este o versiune consolidată a Legii nr. 75/1981 privind impozitul pe venit și pe proprietate. Presupunând că scutirea de la plata impozitelor constituie ajutor, aceasta trebuie considerată de la bun început ca o schemă generală care se încadrează la definiția de la articolul 1 litera (d) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție. De la momentul intrării în vigoare a Acordului privind SEE nu au fost aduse modificări de fond sau de altă natură la domeniul de aplicare, finanțarea sau funcționarea schemei. Nimic nu a fost schimbat în dispozițiile fiscale generale, indiferent dacă acestea sunt referitoare la HFF sau la oricare alți beneficiari ai scutirii ca urmare a modificărilor aduse la sistemul de împrumuturi pentru locuințe după 1 ianuarie 1994. În plus, modificările aduse la sistemul de împrumuturi pentru locuințe nu au afectat această schemă nici intrinsec, nici de la distanță. Într-adevăr, legea privind locuințele nu a adus nicio modificare la scopul și natura scutirii de la plata impozitelor. Acesta nu a modificat nici sursa de finanțare, nici temeiul legal pentru scutirea de la plata impozitelor. Scutirea de la plata impozitelor nu poate constitui, prin urmare, o măsură de ajutor nou care să poată fi evaluată în cadrul procedurii de investigație formală.

Până la adoptarea Legii nr. 129/2004 de eliminare a impozitului pe proprietate, alineatul (1) de la articolul 4 din Legea nr. 90/2003 privind impozitul pe venit și pe proprietate scutea instituțiile menționate anterior și de la plata acestui impozit. De asemenea, cu privire la impozitul pe proprietate, legea în cauză doar a consolidat regulile deja prevăzute în Legea nr. 75/1981 privind impozitul pe venit și pe proprietate, menționată anterior. Impozitul pe proprietate este, în prezent, eliminat. Până la eliminarea acestuia în 2004, scutirile de la plata impozitului pentru instituțiile în cauză trebuie, în cazul în care acestea constituie ajutor, să fie evaluate ca scheme care se încadrează la definiția de la articolul 1 litera (d) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție. În perioada dintre intrarea în vigoare a Acordului privind SEE și eliminarea generală a impozitului pe proprietate nu au fost aduse modificări de fond sau chiar de altă natură la domeniul de aplicare, finanțarea sau funcționarea scutirii de la plata impozitului, iar modificările aduse la sistemul de împrumuturi pentru locuințe nu au afectat nici natura, scopul, funcționarea sau finanțarea scutirii de la plata impozitului. Prin urmare, scutirea de la plata impozitului pe proprietate nu poate constitui o măsură de ajutor nou care ar fi putut să fie evaluată în cadrul actualei proceduri de investigație formală.

2.3.3. Subvenții la dobândă

Astfel cum s-a menționat anterior, Fondul pentru locuințe pentru lucrători a furnizat împrumuturi pentru locuințe sociale de închiriat cu rate mici ale dobânzii stabilite de către guvern. Fondul a primit contribuții bugetare directe, printre altele, pentru a-și acoperi cheltuielile asociate acestor împrumuturi. Deoarece Fondul pentru locuințe pentru lucrători era o instituție publică, statul islandez era în ultimă instanță responsabil pentru pierderile asociate acestei categorii de împrumuturi, în cazul în care contribuțiile directe nu erau suficiente pentru a acoperi pierderile fondului.

Categoria de împrumuturi, locuințe sociale de închiriat, a rămas în mare măsură nemodificată prin Legea privind locuințele, iar HFF trebuia să acorde aceste împrumuturi, inițial cu aceeași rată ca cea aplicată anterior, conform articolului IX provizoriu din lege. Articolul respectiv a prevăzut, de asemenea, că statul va furniza contribuții de la buget pentru a compensa pierderile suferite de HFF. Aceste aspecte au fost ulterior reglementate prin acorduri între ministrul afacerilor sociale și ministrul de finanțe, conform secțiunii I.3.3 de mai sus.

Cu privire la modificarea instituțională, practica constantă a Comisiei demonstrează că organismele care beneficiază de ajutor își pot schimba personalitatea juridică, prin fuziune, scindare sau din alte motive, fără ca acest lucru să afecteze clasificarea ajutorului. Acest lucru este valabil atât în cazul în care modificarea produsă în personalitatea juridică este efectuată prin intermediul unei măsuri de drept privat, cât și în cazul în care acesta este prevăzută într-o lege sau o altă măsură de drept public (45). Într-adevăr, modificarea de la cele patru organisme publice operată în temeiul Legii nr. 97/1993, comparativ cu Legea privind locuințele, nu poate în sine să comporte niciun efect asupra evaluării compatibilității măsurilor relevante. Trebui amintit faptul că Fondul de finanțare a locuințelor a preluat toate activele, drepturile și obligațiile de la predecesorii săi și a continuat misiunea acestora, demonstrând faptul că reforma a urmărit menținerea continuității între aceste organizații (46).

În consecință, atât Fondului pentru locuințe pentru lucrători, cât și HFF le-a revenit misiunea de a furniza împrumuturi sociale pentru apartamente de închiriat cu o rată a dobânzii stabilită de către guvern, care oferea fonduri pe baza Legii privind bugetul, întrucât ratele dobânzii erau prea mici pentru a acoperi costurile de creditare. Diferența dintre cele două este aceea că contribuția către HFF vizează această categorie specială de împrumuturi, în timp ce Fondul pentru locuințe pentru lucrători a primit aceleași contribuții bugetare pentru toate categoriile sale de împrumuturi sociale. Această diferență rezultă din faptul că Legea privind locuințele a eliminat celelalte categorii de împrumuturi sociale ale Fondului pentru locuințe pentru lucrători și că împrumuturile adiționale, principala categorie de împrumuturi sociale conform Legii privind locuințele, în forma sa inițială, nu erau finanțate prin contribuții bugetare către HFF.

Prin urmare, modificările aduse de Legea privind locuințele nu au modificat misiunea de a furniza împrumuturi pentru locuințe sociale de închiriat; cu alte cuvinte, scopul măsurii a rămas neschimbat (47). În plus, faptul că, în prezent, contribuțiile bugetare vizează doar aceste împrumuturi este un rezultat al eliminării contribuțiilor directe ale statului pentru alte împrumuturi sociale. Eliminarea contribuțiilor directe ale statului pentru anumite activități nu constituie o modificare în ceea ce privește finanțarea unei altei măsuri. Prin urmare, o astfel de eliminare nu poate avea un impact asupra clasificării caracterului măsurii rămase. Mai curând, aceasta constituie eliminarea unei măsuri de sprijin separate (48).

SFF a făcut referire la mai multe modificări aduse de Legea privind locuințele și a susținut că acestea ar trebui să conducă la clasificarea ajutorului acordat HFF ca ajutor nou. Indiferent de natura modificărilor, acestea nu au vizat măsura de ajutor în cauză, care prevede doar pierderile suferite de fond în legătură cu împrumuturile pentru locuințe sociale de închiriat. Într-adevăr, mărirea plafonului pentru împrumuturi generale nu a fost legată de această categorie de împrumuturi. În mod similar, modificările aduse de Legea nr. 57/2004, prin care sistemul de obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe a fost eliminat și înlocuit cu împrumuturi în numerar, nu au vizat categoria de împrumuturi în cauză. Cerința prevăzută la articolul 11 din Legea nr. 97/1993 cu efectul ca împrumuturile să fie garantate printr-o primă sau o a doua ipotecă nu s-a aplicat acestei categorii de împrumuturi, ci doar anumitor împrumuturi de la Fondul de stat pentru construcții. Prin urmare, faptul că dispoziția respectivă nu a fost reportată în Legea privind locuințele nu comportă semnificație pentru împrumuturile în cauză.

În concluzie, Autoritatea consideră că avantajul care decurge din subvenția la dobândă nu poate constitui un ajutor nou care să poată fi examinat în cadrul actualei proceduri de investigație formală.

2.3.4. Lipsa plății dividendelor

Astfel cum a fost menționat în secțiunea 3.4 de mai sus, principiile generale ale dreptului public islandez prevăd faptul că instituțiilor de stat, organizate precum HFF, nu li se cere să plătească dividende. Principiu datează de dinaintea intrării în vigoare a Acordului privind SEE și este aplicabil tuturor instituțiilor de stat indiferent de momentul când acestea au fost înființate, de activitățile acestora sau de modificările aduse activităților acestora. De la intrarea în vigoare a Acordului privind SEE nu au fost aduse modificări de fond și nici de altă natură la acest principiu general. În plus, nici Legea privind locuințele și nici legile precedente nu au deviat vreodată de la acest principiu adoptând o dispoziție legală prin care să solicite HFF să plătească dividende. Prin urmare, natura oricărui avantaj și finanțări de stat derivând dintr-o non-obligație de a plăti dividende nu s-a modificat ca urmare a adoptării Legii privind locuințele sau a modificărilor aduse acestuia. Nici scopul principiului, care depășește cu mult particularitățile sistemului de împrumuturi pentru locuințe și care se aplică în general tuturor instituțiilor de stat, nu s-a schimbat ca rezultat al modificărilor aduse la sistemul de împrumuturi pentru locuințe. Cu alte cuvinte, modificările legislative respective nu doar erau separabile de această posibilă măsură de ajutor ci erau complet fără legătură cu aceasta. Prin urmare, în măsura în care neplata de dividende trebuie considerată ca o măsură de ajutor, măsura trebuie, prin urmare, să fie considerată drept o schemă de ajutor care se încadrează la definiția de la articolul 1 litera (d) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție. În plus, schema ar constitui ajutor existent, deoarece exista anterior intrării în vigoare a Acordului privind SEE, în conformitate cu articolul 1 litera (b) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție.

Doar în cazul în care s-ar constata că o scutire de la plata dividendelor nu ar putea fi derivată din principiile generale de drept public islandez, ci, mai curând, că aceasta ar decurge din Legea privind locuințele și legile care o precedă, condițiile conform cărora funcționau diferitele organisme pentru locuințe ar putea să devină parte a evaluării compatibilității privind ajutorul nou. Prin urmare, doar în această situație ipotetică, modificările aduse la sistemul de finanțare a locuințelor după 1 ianuarie 1994 ar putea să implice potențial că orice ajutor corelat cu neplata de dividende s-a transformat din ajutor existent în ajutor nou.

2.4. CONCLUZII CU PRIVIRE LA CARACTERUL EXISTENT VERSUS NOU AL CELOR PATRU POTENȚIALE MĂSURI DE AJUTOR

În baza evaluării de mai sus, Autoritatea consideră că următoarele măsuri: garanția de stat, subvențiile la dobândă, scutirea de la plata impozitelor și scutirea de la plata de dividende, identificate în decizia de inițiere, nu constituie măsuri de ajutor nou care pot fi evaluate în cadrul actualei proceduri de investigație formală.

Prin urmare, Autoritatea va închide procedura de investigație formală și va deschide procedura prevăzută la articolul 1 alineatul (1) din partea I și la secțiunea V din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție care vizează ajutorul existent.

Din motive de exhaustivitate, Autoritatea ar dori să adauge că, chiar dacă s-ar fi adoptat abordarea sugerate de SFF și s-ar fi constatat că Legea privind locuințele cu modificările ulterioare era într-adevăr relevantă pentru evaluarea clasificării posibilelor măsuri de ajutor identificate mai sus, Autoritatea ar fi concluzionat la fel, că modificările concrete aduse sistemului de locuințe nu au fost de o asemenea amploare încât să determine o reclasificare de la ajutor existent la ajutor nou:

— În primul rând, simplul fapt că Islanda a ales tehnica legislativă de a adopta o nouă lege în loc să modifice o lege deja existentă nu poate, în sine, să conducă la o reclasificare a unei măsuri de ajutor (49) existent, până la momentul respectiv. Ceea ce contează este doar dacă noua lege a presupus modificări de fond ale măsurilor de ajutor relevante astfel încât să influențeze evaluarea compatibilității măsurilor în cauză. În acest sens, Autoritatea consideră de o importanță deosebită faptul că Legea privind locuințele a fost, în ceea ce privește toate caracteristicile esențiale, o continuare a sistemului anterior cu același obiectiv de garantare de locuințe la prețuri modice pentru toți rezidenții din Islanda. Astfel cum a fost indicat mai sus în secțiunea 2.2.3.1, scopul Legii privind locuințele este același ca cel urmărit prin Legea nr. 97/1993.

— În al doilea rând, astfel cum s-a menționat anterior, există o practică constantă a Comisiei conform căreia o modificare a personalității juridice a unui beneficiar de ajutor nu este relevantă pentru clasificarea ajutorului.

— În al treilea rând, finanțarea potențialelor măsuri de ajutor în favoarea HFF, aflate în vigoare în prezent, nu s-a modificat ca urmare a adoptării Legii privind locuințele și a modificărilor ulterioare aduse acesteia.

— În al patrulea rând, Legea privind locuințele nu a modificat nimic în ceea ce privește emiterea obligațiunilor pentru locuințe, principala categorie de împrumuturi. O nouă categorie de împrumuturi, așa-numita categorie de împrumuturi adiționale, a fost introdusă ca parte a reformei locuințelor sociale în cadrul Legii privind locuințele. Cu toate acestea, în fapt această categorie de împrumuturi a înlocuit categoriile de împrumuturi sociale care puteau fi acordate în conformitate cu Legea nr. 97/1993. Astfel cum s-a menționat în secțiunea I.2.2.3.3.3, procentajul maxim pentru aceste tipuri de împrumuturi și criteriile care reglementează acordarea acestora erau aproape identice. Astfel, principala diferență în regulile privind aceste tipuri de împrumuturi este aceea că Legea privind locuințele prevede faptul că apartamentele în cauză ar putea, în anumite condiții, să fie vândute pe piața generală la prețul pieței. Autoritatea consideră că aceste modificări legislative nici nu au modificat în fond cercul posibililor beneficiari de împrumuturi sociale, nici nu a extins activitățile HFF în acel domeniu comparativ cu predecesorii acestuia. În plus, eliminarea categoriilor de împrumuturi sociale, conform secțiunii I.2.2.3.3.3 de mai sus, nu poate determina clasificarea unei scheme de ajutor ca ajutor nou. Astfel de modificări ar putea, cel mult, să fie considerate drept eliminarea unui ajutor.

— În al cincilea rând, Autoritatea nu poate fi de acord cu SFF în ceea ce privește faptul că Legea privind locuințele a impus o extindere substanțială a posibilității pentru HFF de a acorda împrumuturi întreprinderilor pentru construirea de locuințe de închiriat (50). Astfel cum s-a subliniat mai sus în secțiunea I.2.2.3.3.2, atât conform termenilor regulamentelor emise în baza Legii privind locuințele, cât și conform legii precedente, împrumuturile de la sistemele de obligațiuni pentru locuințe puteau fi acordate întreprinderilor implicate în construirea de apartamente.

— În al șaselea rând, astfel cum s-a descris mai sus, sistemul de obligațiuni pentru finanțarea construcției de locuințe a fost eliminat prin Legea nr. 57/2004 și înlocuit prin împrumuturi directe în numerar acordate de HFF. SFF a susținut că această modificare conduce la calificarea drept ajutor nou. Cu toate acestea, legea nu a modificat nimic în ceea ce privește sfera potențialilor beneficiari și alții asemenea, nici nu a impus o modificare a scopului și finanțării oricărei posibile măsuri de ajutor către HFF. Prin urmare, Autoritatea consideră că modificările trebuie considerate modificări administrative și de natură tehnică mai curând decât modificări de fond.

— În al șaptelea rând, prin Legea nr. 120/2004, limita pentru categoria împrumuturilor generale acordate de HFF a fost ridicată la 90 % din valoarea estimată a proprietății. Prin urmare, capitolul VII din Legea privind împrumuturile adiționale a fost eliminat. Legea nr. 120/2004 nu a modificat nimic în ceea ce privește activitățile de servicii publice ale sistemului HFF. Scopul Legii privind locuințele a rămas același, beneficiarul ajutorului era în continuare doar HFF, iar operațiunile acestuia au rămas în esență nemodificate. În plus, legea nu a modificat persoanele eligibile pentru împrumuturi de la HFF, ea a însemnat doar că plafonul maxim de 90 % era disponibil pentru toată lumea (51). Această situație poate fi comparată cu cauza Keller în care Tribunalul de Primă Instanță a hotărât că o creștere de la 7 miliarde ITL la 80 miliarde ITL în numărul maxim de active fixe pe care i se permitea unei întreprinderi să le dețină pentru a putea fi eligibilă pentru o schemă de ajutor aprobat a constituit o modificare de fond care ar fi trebuit notificată Comisiei. Curtea a afirmat că această modificare a determinat o creștere a numărului de beneficiari potențiali și că într-adevăr a deschis sistemul în cauză pentru candidați (52). Modificarea schemei de ajutor și mărirea, potențială, prin aceasta a numărului de beneficiari ai ajutorului reprezintă o modificare adusă uneia dintre caracteristicile fundamentale ale unei scheme capabilă să aibă un impact asupra compatibilității cu Tratatul CE. Cu toate acestea, în cazul de față, dacă împrumuturile generale reprezintă 70 % sau 90 % din valoarea estimată a unei proprietăți imobiliare nu este semnificativ pentru faptul dacă astfel de împrumuturi ar putea fi clasificate ca servicii publice în conformitate cu articolul 59 alineatul (2) din Acordul privind SEE,

ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

Articolul 1

Posibilele măsuri de ajutor sub formă de garanție de stat, subvenție la dobândă, scutiri fiscale și lipsa plății dividendelor în favoarea HFF constituie ajutor existent. Prin urmare, procedura de investigație formală aplicabilă pentru ajutor nou este închisă.

Articolul 2

Scutirea HFF de la aplicarea dispozițiilor legii menționate la punctul 14 din capitolul II din anexa IX la Acordul privind SEE nu constituie ajutor de stat.

Articolul 3

Prezenta decizie se adresează Republicii Islanda.

Articolul 4

Numai versiunea în limba engleză este autentică.

Adoptată la Bruxelles, 27 iunie 2008. Pentru Autoritatea AELS de Supraveghere Per SANDERUD Președinte Kurt JAEGER Membru al Colegiului

(1) Denumită în continuare „Autoritatea”.

(2) Denumit în continuare „Acordul SEE”.

(3) Denumit în continuare „Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție (SCA)”.

(4) Denumit în continuare „Protocolul 3”.

(5) Orientări privind aplicarea și interpretarea articolelor 61 și 62 din Acordul SEE și a articolului 1 din Protocolul 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție, adoptate și emise de către Autoritate la 19 ianuarie 1994, publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (denumit în continuare „JO”) L 231, 3.9.1994, p. 1 și în suplimentul SEE nr. 32 din 1994. Orientările au fost modificate ultima dată la 19 decembrie 2007. Denumite în continuare „Orientările privind ajutorul de stat”. Versiunea reactualizată a Orientărilor privind ajutorul de stat este publicată pe site-ul internet al Autorității: http://www.eftasurv.int/fieldsofwork/fieldstateaid/guidelines/

(6) Publicată în JO L 139, 25.5.2006, p. 37 și în suplimentul SEE nr. 26 din 2006.

(7) Hotărârea din 7 aprilie 2006, The Bankers’ and Securities’ Dealers Association of Iceland (Asociația băncilor și agenților de valori mobiliare din Islanda)/Autoritatea AELS de Supraveghere, E-9/04, Culegerea Curții AELS, p. 42.

(8) Decizia nr. 185/06/COL din 21 iunie 2006 de inițiere a procedurii de investigație formală cu privire la Fondul islandez de finanțare a locuințelor (JO C 314, 21.12.2006, p. 89, suplimentul SEE nr. 63).

(9) A se vedea nota de subsol 8.

(10) Consolidarea s-a efectuat în conformitate cu Legea nr. 61/1993 de modificare a Legii nr. 86/1988 și a intrat în vigoare la 12 august 1993.

(11) Capitolul VIII din Legea nr. 97/1993 a stabilit reguli privind cooperativele pentru locuințe. Regulile în cauză nu au fost reportate în Legea din 1998 privind locuințele. În prezent, cooperativele pentru locuințe sunt reglementate de o lege separată, Legea nr. 66/2003. În ceea ce privește dreptul cooperativelor în cauză la împrumuturi din Fondul de finanțare a locuințelor, acesta este guvernat de dispozițiile capitolului VIII din Legea privind locuințele, în conformitate cu articolul 5 litera (d) din Legea nr. 66/2003.

(12) Traducere neoficială a Autorității. Textul original islandez poate fi consultat la http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(13) Traducere neoficială a Autorității. Textul original islandez poate fi consultat la http://www.althingi.is/altext/122/03/r06115030.sgml

(14) Astfel cum va fi subliniat mai jos, una dintre categorii, împrumuturile adiționale, a fost eliminată prin Legea nr. 120/2004, cf. 2.2.3.4.2.

(15) Prin Legea nr. 57/2004, dispozițiile referitoare la obligațiunile privind finanțarea construcției de locuințe au fost eliminate, deoarece fondul a început să acorde împrumuturi în numerar, cf. 2.2.3.4.1.

(16) Cf. 2.2.2.4 de mai sus.

(17) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html.

(18) Aceste împrumuturi adiționale au fost eliminate prin Legea nr. 120/2004, cf. secțiunea 2.2.3.4.2 de mai jos.

(19) O persoană fizică nu putea avea venituri mai mari de 1 620 000 ISK și nu putea deține bunuri cu o valoare de peste 1 900 000 ISK. Aceste cifre trebuiau ajustate anual.

(20) Cu privire la pierderile pe care Fondul de finanțare a locuințelor le-ar fi putut suferi prin acordarea acestor împrumuturi adiționale, articolul 43 din Legea privind locuințele prevedea că municipalitățile trebuiau să dețină și să opereze un așa-numit fond de rezervă administrat de către Fondul de finanțare a locuințelor. Conform articolului 44, fondul de rezervă compensează pierderile pe care Fondul de finanțare a locuințelor le înregistrează în legătură cu împrumuturile adiționale. Articolul 45 prevedea faptul că municipalitățile trebuiau să plătească inițial o contribuție de 5 % din fiecare împrumut adițional acordat în cadrul municipalității.

(21) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(22) Traducerea neoficială a Autorității.

(23) Traducerea neoficială a Autorității. Textul islandez original poate fi consultat la: http://www.althingi.is/altext/131/s/0223.html

(24) A se vedea Regulamentul nr. 540/2006, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul 587/2007. Regulamentul prevede, de asemenea, un prag nominal de