ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

constată că, prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a măsurilor necesare pentru punerea în aplicare a actului menționat la punctul 31ea din anexa IX la Acordul privind SEE (Directiva 2002/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2002 privind supravegherea suplimentară a instituțiilor de credit, a întreprinderilor de asigurare și a întreprinderilor de investiții care aparțin unui conglomerat financiar și de modificare a Directivelor 73/239/CEE, 79/267/CEE, 92/49/CEE, 92/96/CEE, 93/6/CEE și 93/22/CEE ale Consiliului și a Directivelor 98/78/CE și 2000/12/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului), astfel cum a fost adaptat la Acordul privind SEE prin Protocolul 1, Republica Islanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 32 din acest act și al articolului 7 din Acordul privind SEE;
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 141/13

HOTĂRÂREA CURȚII

din 10 decembrie 2010

în cauza E-1/10

Periscopus AS/Oslo Børs ASA și Erik Must AS

(Directiva 2004/25/CE – Preluarea controlului – Ofertă obligatorie – Modificarea prețului ofertei – Circumstanțe și criterii clar stabilite – Referință la prețul de piață)

2011/C 141/13

În cauza E-1/10 – Periscopus AS/Oslo Børs ASA și Erik Must AS – CERERE înaintată Curții, în temeiul articolului 34 din Acordul între statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție, de către Oslo tingrett (instanța teritorială Oslo), Norvegia, privind interpretarea articolului 5 alineatul (4) din Directiva 2004/25/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind ofertele publice de cumpărare, astfel cum a fost adaptat la Acordul privind SEE prin Protocolul 1 la acord, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte și judecător-raportor și din Thorgeir Örlygsson și Henrik Bull, judecători, a pronunțat, la 10 decembrie 2010, o hotărâre a cărei parte dispozitivă este următoarea:

Articolul 5 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2004/25/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind ofertele publice de cumpărare se opune legislației naționale care prevede că prețul ce trebuie oferit în cadrul unei oferte obligatorii trebuie modificat, pentru a fi cel puțin la același nivel cu „prețul de piață” în situațiile în care este clar că „prețul de piață” este mai mare decât prețul calculat după principala regulă prevăzută la articolul 5 alineatul (4) primul paragraf, în absența unei clarificări suplimentare a termenului „preț de piață”. În special, trebuie clarificate mai bine următoarele: intervalul de timp relevant pentru a stabili „prețul de piață”, dacă „prețul de piață” trebuie calculat sau nu în funcție de media ponderată a volumului operațiunilor comerciale, dacă sunt necesare tranzacții efective sau sunt suficiente ordinele de vânzare sau de cumpărare încă neexecutate pentru a stabili un „preț de piață”.
1.

în absența unor dispoziții clare și precise în legislația națională, care prevăd că o societate trebuie lichidată pentru a-și deplasa sediul social în afara statului în care a fost constituită, și în absența unei decizii a autorităților competente și a instanțelor de executare a lichidării, deplasarea sediului social într-un alt stat SEE nu aduce atingere dreptului societății în cauză de a invoca articolul 31 din Acordul privind SEE. În astfel de situații, societatea poate invoca articolul 31 din Acordul privind SEE pentru a contesta legalitatea unui impozit stabilit de statul de origine cu ocazia deplasării sediului social într-un alt stat SEE. stabilirea definitivă a cuantumului impozitului care trebuie plătit de către o societate care își deplasează sediul social în afara teritoriului Norvegiei, pe baza evaluării autorităților fiscale care consideră că aceasta constituie o evaziune fiscală rezultată din obligația de dizolvare și lichidare a societății în cauză în temeiul legislației naționale a societăților comerciale, constituie o restricție în sensul articolelor 31 și 34 din Acordul privind SEE în cazul în care societățile care se consideră că încalcă această obligație, dar care nu solicită deplasarea, nu fac obiectul unui impozit pentru lichidare;
3.

deși Acordul privind SEE nu prevede obligația ca o dispoziție a unei directive care a fost integrată în Acordul privind SEE să fie direct aplicabilă și să prevaleze asupra unei norme de drept intern care nu transpune în mod corect norma relevantă a SEE în dreptul intern, instanța națională are obligația, pe cât posibil, să asigure rezultatul urmărit de directiva în discuție, prin interpretarea conformă a dreptului intern cu dispoziția dreptului SEE.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 369/13

HOTĂRÂREA CURȚII

din 16 iulie 2012

în cauza E-9/11

Autoritatea AELS de Supraveghere/Regatul Norvegiei

(Nerespectarea de către un stat membru al SEE a obligațiilor care îi revin – Dreptul de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Limitări ale proprietății și restricții privind dreptul de vot în instituțiile de infrastructură a serviciilor financiare – Proporționalitatea – Securitatea juridică)

2012/C 369/11

În cauza E-9/11, Autoritatea AELS de Supraveghere/Regatul Norvegiei – CERERE de declarație conform căreia, prin menținerea în vigoare a restricțiilor privind drepturile persoanelor și ale întreprinderilor stabilite în statele membre ale SEE de a deține participații și de a exercita un drept de vot în instituțiile de infrastructură a serviciilor financiare din Norvegia, astfel cum se prevede la secțiunea 35 subpunctele (1), (2) și (3) și în secțiunea 36 din Legea nr. 74 din 29 iunie 2007 privind piețele reglementate (Legea bursei) și în secțiunea 5 punctul 3 subpunctele (1), (2) și (3) și secțiunea 5 punctul 4 din Legea din 5 iulie 2002 privind înregistrarea instrumentelor financiare (Legea depozitarilor de valori mobiliare), Regatul Norvegiei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 31 și 40 din Acordul privind SEE, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte și judecător-raportor, Per Christiansen și Páll Hreinsson, judecători, a emis, la 16 iulie 2012, hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Curtea:

1. declară că, prin menținerea în vigoare a restricțiilor privind drepturile persoanelor și ale întreprinderilor stabilite în statele membre ale SEE de a deține participații și de a exercita un drept de vot în instituțiile de infrastructură a serviciilor financiare din Norvegia, astfel cum se prevede la secțiunea 35 subpunctele (1), (2) și (3) și în secțiunea 36 din Legea nr. 74 din 29 iunie 2007 privind piețele reglementate (Legea bursei) și în secțiunea 5 punctul 3 subpunctele (1), (2) și (3) și secțiunea 5 punctul 4 din Legea din 5 iulie 2002 privind înregistrarea instrumentelor financiare (Legea depozitarilor de valori mobiliare), Regatul Norvegiei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 31 și 40 din Acordul privind SEE;
2.

în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) primul paragraf litera (c) din Directiva 96/71/CE, astfel cum a fost interpretat în lumina articolului 36 din Acordul privind SEE, un stat din SEE nu poate, în principiu, să impună unei întreprinderi cu sediul într-un alt stat din SEE care prestează servicii pe teritoriul primului stat să plătească lucrătorii la nivelul minim prevăzut de normele naționale din statul respectiv pentru misiunile de lucru care necesită ședere peste noapte în afara domiciliului, cu excepția cazului în care normele care prevăd astfel de remunerație suplimentară urmăresc un obiectiv de interes public și aplicarea acestora nu este disproporționată. Autoritățile naționale sau, după caz, instanțele statului SEE gazdă, sunt competente să stabilească dacă aceste norme urmăresc într-adevăr un obiectiv de interes public și dacă acest lucru este realizat prin mijloace corespunzătoare;
—

instanța națională are, în măsura posibilului, competența de a interpreta și de a aplica dispozițiile dreptului național astfel încât să fie posibilă repararea corespunzătoare a consecințelor încălcării legislației SEE. În acest context, instanța națională are competența de a stabili dacă dispozițiile Legii privind competența judiciară sau oricare alte dispoziții naționale pot fi aplicate în scopul interpretării în conformitate cu legislația SEE.
1.

Autoritățile naționale pot autoriza importul, de către o instituție sanitară, precum reclamanta, și pentru uzul persoanelor aflate în îngrijirea instituției, a unor medicamente din Norvegia pentru care autoritățile din Norvegia au eliberat autorizații naționale de introducere pe piață, care sunt identice sau în mod fundamental similare cu produse însoțite de autorizații naționale de introducere pe piață în Islanda și pentru care trebuie să se elibereze, în paralel, o licență de import. O astfel de licență trebuie eliberată în urma unei proceduri care constă numai în verificarea faptului că pentru medicamentul în cauză s-a eliberat o autorizație de introducere pe piață în statul SEE de export și a faptului că produsul este identic sau în mod fundamental similar cu produse pentru care s-au eliberat autorizații de introducere pe piață în statul SEE de import. În acest context, autoritățile naționale au posibilitatea de a nu impune importatorilor paraleli, precum reclamanta, să prezinte rapoarte de control al producției. O astfel de practică nu poate fi justificată în temeiul articolului 13 din Acordul privind SEE.
1.

Declară că, prin neadoptarea măsurilor necesare pentru a face ca: (a) actul menționat la punctul 56o din capitolul V din anexa XIII la Acordul privind Spațiul Economic European [Regulamentul (CE) nr. 1406/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 iunie 2002 de instituire a unei Agenții Europene pentru Siguranță Maritimă], astfel cum a fost adaptat la Acordul privind SEE prin Protocolul 1 la acesta; și (b) actul menționat la punctul 56oa din capitolul V din anexa XIII la Acordul privind Spațiul Economic European [Regulamentul (CE) nr. 1891/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind finanțarea multianuală a acțiunilor Agenției Europene pentru Siguranța Maritimă în domeniul combaterii poluării cauzate de nave, de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1406/2002], astfel cum a fost adaptat la Acordul privind SEE prin Protocolul 1 la acesta, să fie parte din ordinea sa juridică internă în termenul prevăzut, Regatul Norvegiei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în conformitate cu articolul 7 din Acordul privind SEE.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 291/16

HOTĂRÂREA CURȚII

din 14 decembrie 2011

în cauza E-8/11

Autoritatea de Supraveghere a AELS/Islanda

(Neîndeplinirea obligațiilor de către o parte contractantă – Directiva 2002/49/CE privind evaluarea și gestiunea zgomotului ambiental)

2012/C 291/07

În cauza E-8/11, Autoritatea de Supraveghere a AELS/Islanda – CERERE vizând constatarea potrivit căreia, prin negarantarea faptului că autoritățile sale competente au întocmit și, după caz, aprobat hărți acustice strategice și au elaborat planuri de acțiune privind zgomotul pentru toate drumurile principale de pe teritoriul său cu un trafic mai mare de șase milioane de treceri ale vehiculelor anual, precum și a faptului că informațiile din hărțile acustice strategice și din rezumatele planurilor de acțiune prevăzute în anexa VI la directivă sunt transmise Autorității de Supraveghere a AELS, Islanda nu a respectat obligațiile care îi revin în temeiul articolului 7 alineatul (1), al articolului 8 alineatul (1) și al articolului 10 din actul menționat la punctul 32g din anexa XX la Acordul privind SEE (Directiva 2002/49/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 iunie 2002 privind evaluarea și gestiunea zgomotului ambiental), astfel cum a fost adaptat la Acordul privind SEE prin Protocolul 1 la acesta, Curtea, alcătuită din Carl Baudenbacher, președinte și judecător-raportor, Per Christiansen și Páll Hreinsson, judecători, a pronunțat, la 14 decembrie 2011, o hotărâre al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Curtea:

1. declară că, prin negarantarea faptului că, în termenele prevăzute, autoritățile sale competente au întocmit și, după caz, aprobat hărți acustice strategice și au elaborat planuri de acțiune privind zgomotul pentru toate drumurile principale de pe teritoriul său cu un trafic mai mare de șase milioane de treceri ale vehiculelor anual, precum și a faptului că informațiile din hărțile acustice strategice și din rezumatele planurilor de acțiune prevăzute în anexa VI la directivă sunt transmise Autorității de Supraveghere a AELS, Islanda nu a respectat obligațiile care îi revin în temeiul articolului 7 alineatul (1), al articolului 8 alineatul (1) și al articolului 10 din actul menționat la punctul 32g din anexa XX la Acordul privind SEE (Directiva 2002/49/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 iunie 2002 privind evaluarea și gestiunea zgomotului ambiental), astfel cum a fost adaptat la Acordul privind SEE prin Protocolul 1 la acesta;
2.

un stat SEE își poate întemeia o decizie pe articolul 27 din directiva mai sus menționată pentru a nu acorda dreptul de intrare pe teritoriul său unei persoane din alt stat SEE din motive de ordine publică și/sau siguranță publică, însă numai după evaluarea pericolului pe care aceasta îl reprezintă, în care se stabilește rolul persoanei în cauză în aderarea unui nou membru la o organizație din care aceasta face parte și se constată că organizația este asociată cu criminalitatea organizată și că, acolo unde o asemenea organizație a reușit să își stabilească sediul, acest lucru a atras după sine creșterea criminalității organizate. În plus, este necesar ca evaluarea să se bazeze exclusiv pe conduita persoanei în cauză. În plus, această conduită trebuie să constituie o amenințare reală, actuală și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății, iar restricționarea dreptului de intrare trebuie să respecte principiul proporționalității. Având în vedere elementele de fapt și de drept pertinente, este de competența instanței naționale să stabilească dacă aceste cerințe sunt îndeplinite;
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 118/33

HOTĂRÂREA CURȚII

din 11 decembrie 2012

în cauza E-2/12

HOB-vín ehf./The State Alcohol and Tobacco Company of Iceland (ÁTVR)

(Libera circulație a mărfurilor – Directiva 2000/13/CE – Produse vizate – Etichetarea produselor alimentare – Etichetarea înșelătoare – Lipsa notificării unei măsuri naționale Autorității AELS de Supraveghere – Justificare – Răspunderea statului)

2013/C 118/09

În cauza E-2/12, HOB-vín ehf./The State Alcohol and Tobacco Company of Iceland (ÁTVR) – CERERE înaintată Curții de Justiție în temeiul articolului 34 din Acordul între statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție de către Héraðsdómur Reykjavíkur (tribunalul districtual din Reykjavik) cu privire la compatibilitatea cu Acordul privind SEE a legislației naționale conform căreia un monopol de stat asupra vânzării cu amănuntul de alcool poate refuza, în anumite împrejurări, vânzarea de băuturi alcoolice care sunt produse și comercializate legal într-un alt stat membru al SEE, Curtea, constituită din Carl Baudenbacher, președinte, Per Christiansen (judecător-raportor) și Páll Hreinsson, judecători, s-a pronunțat la data de 11 decembrie 2012 după cum urmează:

1. Articolul 18 din Directiva 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora, se opune aplicării unor norme cum ar fi cea menționată la articolul 5.10 din normele de selecție a produselor, conform căreia ÁTVR refuză vânzarea de băuturi alcoolice care sunt produse și comercializate legal într-un alt stat membru al SEE pe motiv că etichetele acestor produse conțin informații tendențioase sau care nu au legătură cu produsele. Nu are importanță dacă normele de selecție a produselor se aplică sau nu atât produselor autohtone, cât și celor străine.

2. Un exemplu de normă națională este articolul 8 din Regulamentul nr. 828/2005 al Islandei privind producția în scopuri comerciale, importul și comerțul cu ridicata al băuturilor alcoolice, articol conform căruia este obligatoriu ca pentru băuturile care conțin mai mult de 1,2 % alcool în volum, pe lângă menționarea tăriei alcoolice dobândite în volume, să se menționeze pe ambalajele acestora și faptul că au conținut alcoolic; o asemenea normă nu poate fi considerată eficientă și nu poate fi lăsată să impună obligații împovărătoare persoanelor fizice și operatorilor economici dacă a fost adoptată fără să țină cont de procedura stabilită la articolul 19 din Directiva 2000/13/CE.
2.

Obligativitatea transparenței nu impune în mod obligatoriu ca autoritățile naționale să rezilieze un contract ori ca instanțele naționale să anuleze o decizie de atribuire ori de câte ori are loc o încălcare a obligativității menționate în legătură cu atribuirea unei concesionări de servicii. Cu toate acestea, atunci când evaluează circumstanțele cauzei respective, instanța națională trebuie să ia în considerare mijloacele reparatorii disponibile pentru a garanta că sunt eliminate efectele care contravin articolelor 31 și 36 din Acordul privind SEE și că atribuirea unei concesionări servește în mod corespunzător interesului public privind o bună administrare, astfel încât atribuirea să se efectueze într-un mod care să nu fie nici arbitrar, nici discriminatoriu. În absența unor norme SEE privind mijloacele reparatorii, sistemul juridic național este cel care trebuie să elaboreze procedurile juridice menite să protejeze drepturile ce revin persoanelor în temeiul acestei obligativități, în așa fel încât procedurile respective să nu fie mai puțin favorabile comparativ cu procedurile naționale similare, și nici să nu aibă drept consecință imposibilitatea exercitării efective a acestor drepturi sau exercitarea lor cu mare dificultate.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 92/34

HOTĂRÂREA CURȚII

din 29 august 2014

în cauza E-8/13,

Abelia/Autoritatea AELS de Supraveghere

(Acțiune în anulare a unei decizii a Autorității AELS de Supraveghere – Reprezentare adecvată în instanță – Ajutor de stat – Presupus ajutor acordat proprietarilor care închiriază spații pentru școli publice – Decizie de a nu iniția procedura oficială de investigare – Interes legal – Statut de parte interesată – Legătură concurențială)

(2015/C 92/08)

În cauza E-8/13, Abelia, sprijinită de Akademiet Bergen AS, Akademiet Drammen AS, Akademiet Sandnes AS, Akademiet Oslo AS, Akademiet VGS Molde AS și Akademiet VGS Ålesund AS/Autoritatea AELS de Supraveghere – Cerere de anulare a Deciziei nr. 160/13/COL a Autorității AELS de Supraveghere din 24 aprilie 2013 privind presupusul ajutor acordat proprietarilor care închiriază spații pentru școli publice, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte, Per Christiansen și Páll Hreinsson (judecător-raportor), judecători, a pronunțat, la 29 august 2014, hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Curtea:

1. respinge acțiunea ca inadmisibilă.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 68/3

HOTĂRÂREA CURȚII

din 27 iunie 2014

în cauza E-26/13

Islanda/Atli Gunnarsson

(Libera circulație a persoanelor – Articolul 28 din Acordul privind SEE – Directiva 2004/38/CE – Directiva 90/365/CEE – Dreptul de ședere – Dreptul de părăsire a statului de origine – Tratament fiscal mai puțin favorabil)

(2015/C 68/03)

În cauza E-26/13 Islanda/Atli Gunnarsson – CERERE înaintată Curții, în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție, de către Curtea Supremă a Islandei (Hæstiréttur Íslands), referitoare la interpretarea articolului 28 din Acordul privind SEE și a articolului 7 din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte, Per Christiansen (judecător-raportor) și Páll Hreinsson, judecători, a pronunțat la 27 iunie 2014 hotărârea a cărei parte dispozitivă este următoarea:

Nu este compatibil cu articolul 1 din Directiva 90/365/CEE și cu articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (d) din Directiva 2004/38/CE faptul că un stat al SEE nu acordă soților care s-au mutat în alt stat al SEE posibilitatea de a-și cumula creditele fiscale personale în scopuri de determinare a impozitului pe venit, în condițiile în care aceștia ar fi avut dreptul să-și cumuleze creditele fiscale personale dacă ar fi locuit în statul de origine, în situația în care unul dintre aceștia primește o pensie de la statul de origine, care constituie întregul său venit sau aproape întregul său venit, iar celălalt soț nu are venit.
4.

Diferența de tratament care decurge din secțiunea 10-60 a Legii privind impozitele creează un dezavantaj fiscal pentru contribuabilii rezidenți cărora li se aplică legislația privind societățile străine controlate, care este de natură să obstrucționeze exercitarea libertății de stabilire, descurajând înființarea, achiziționarea sau menținerea de către aceștia a unei filiale într-un stat al SEE în care filiala respectivă este supusă unui nivel slab de impozitare. Prin urmare, aceasta constituie o restricție în ceea ce privește libertatea de stabilire în sensul articolelor 31 și 34 din Acordul privind SEE. Dacă dezavantajul fiscal rezultat din tratamentul diferențiat al contribuabililor rezidenți în temeiul secțiunii 10-60 este de natură să împiedice beneficiarii să investească fonduri în alt stat al SEE, fără intenția de a influența controlul sau gestionarea unei întreprinderi, și să efectueze mișcări de capital personal, acesta constituie o restricție în ceea ce privește libera circulație a capitalului în sensul articolului 40 și al anexei XII la Acordul privind SEE. În plus, o normă din legislația națională conform căreia, spre deosebire de participanții la entități naționale comparabile, participanții persoane fizice la o societate străină controlată din alt stat al SEE nu dispun de nicio posibilitate de a evita dubla impozitare a activităților economice pe care o implică normele CFC aplicate de Norvegia constituie o restricție în ceea ce privește libertatea de stabilire prevăzută la articolele 31 și 34 din Acordul privind SEE sau, în funcție de evaluarea efectuată de instanțele naționale, o restricție în ceea ce privește libera circulație a capitalului, care, în principiu, este interzisă de articolul 40 din Acordul privind SEE.