ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 90/8

HOTĂRÂREA CURȚII

din 26 iulie 2016

în cauza E-28/15

Yankuba Jabbi împotriva guvernului norvegian, reprezentat de Comisia pentru căi de atac în materie de imigrație

(Directiva 2004/38/CE – Dreptul de ședere – Drepturi derivate ale resortisanților țărilor terțe)

(2017/C 90/09)

În cauza E-28/15, Yankuba Jabbi/Guvernul norvegian, reprezentat de Comisia pentru căi de atac în materie de imigrație – CERERE adresată Curții în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție, de Oslo tingrett (Tribunalul Oslo) cu privire la interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) coroborat cu articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte, Per Christiansen și Páll Hreinsson (judecător-raportor), judecători, a pronunțat la 26 iulie 2016 hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

În cazul în care un resortisant al SEE, în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) litera (b) și cu articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE, a început sau și-a consolidat o viață de familie cu un resortisant al unui stat terț cu ocazia șederii efective într-un stat membru al SEE, altul decât cel al cărui resortisant este, dispozițiile directivei susmenționate se aplică prin analogie în cazul în care respectivul resortisant al SEE se întoarce, cu membrul familiei sale, în țara sa de origine.
5.

Directivele trebuie să fie transpuse în ordinea juridică națională a statelor SEE, cu o forță obligatorie incontestabilă, cu specificitatea, cu precizia și cu claritatea necesare în vederea satisfacerii cerinței de securitate juridică. De asemenea, instanțele naționale au obligația de a interpreta dreptul național în conformitate cu dreptul SEE. În temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție, Curtea are competența de a emite avize consultative cu privire la interpretarea Acordului privind SEE, la cererea instanțelor naționale. Odată ce Curtea a pronunțat hotărârea sa, instanța de trimitere este cea care interpretează dreptul național în lumina factorilor pe care Curtea i-a clarificat. În cazurile în care o interpretare conformă a dreptului național nu este suficientă pentru a atinge rezultatul urmărit de norma relevantă a SEE, Curtea poate fi sesizată în temeiul procedurii prevăzute la articolul 31 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție.
2.

Declară că, în măsura în care serviciile care fac obiectul Legii Liechtensteinului privind comerțul nu intră sub incidența actului menționat la punctul 1 din anexa X la Acordul privind SEE (Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne), astfel cum a fost adaptat la Acordul privind SEE prin protocolul 1 la acesta, Principatul Liechtenstein și-a încălcat obligațiile care decurg din articolele 31 și 36 la Acordul privind SEE: (a) prin menținerea în vigoare a articolului 7 din Legea Liechtensteinului privind comerțul; și (b) prin menținerea în vigoare a articolului 21 din Legea Liechtensteinului privind comerțul.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 33/6

HOTĂRÂREA CURȚII

din 31 martie 2016

în cauza E-4/15

Asociația islandeză a serviciilor financiare/Autoritatea AELS de Supraveghere

(Acțiune în anularea unei decizii a Autorității AELS de Supraveghere – Ajutor de stat – Admisibilitate – Calitate procesuală activă – Statutul unei asociații)

(2017/C 33/05)

În cauza E-4/15, Asociația islandeză a serviciilor financiare împotriva Autorității AELS de Supraveghere – CERERE de anulare a Deciziei nr. 298/14/COL a Autorității AELS de Supraveghere din 16 iulie 2014, publicată în JO C 400, 13.11.2014, p. 13 și în suplimentul SEE nr. 66, 13.11.2014, p. 1 („decizia contestată”) referitoare la închiderea cazului privind ajutorul existent acordat în favoarea Fondului islandez de finanțare a locuințelor (Íbúðalánasjóður), Curtea, alcătuită din: Carl Baudenbacher, președinte și judecător raportor, Per Christiansen și Páll Hreinsson, judecători, a pronunțat la 31 martie 2016 hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

1. Acțiunea este respinsă ca inadmisibilă;

2. Asociația islandeză a serviciilor financiare își plătește propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele ale Autorității AELS de Supraveghere.
1.

Domeniul de aplicare al Acordului privind SEE, definit la articolul 8 din Acordul privind SEE, nu implică faptul că un stat SEE are competența discreționară de a stabili norme privind importul de produse din carne crudă, întrucât această competență discreționară poate fi limitată de dispozițiile cuprinse în anexa la Acordul privind SEE.
1.

Acordarea de daune-interese în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 89/665/CEE nu depinde de faptul că încălcarea unei dispoziții din legislația privind achizițiile publice a fost cauzată sau nu de vinovăție și de o conduită care deviază în mod clar de la un mod de acțiune justificat, sau că aceasta s-a produs pe baza unei erori materiale ori că are sau nu drept cauză existența unei erori materiale, grave și evidente. O simplă încălcare a legislației privind achizițiile publice este, în sine, suficientă pentru a determina răspunderea autorității contractante de a despăgubi persoana vătămată pentru prejudiciul suferit, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 89/665/CEE, cu condiția ca celelalte condiții de acordare de daune-interese să fie îndeplinite, inclusiv, în special, condiția existenței unei legături de cauzalitate.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 16/4

HOTĂRÂREA CURȚII

din 13 septembrie 2017

în cauza E-15/16

Yara International ASA/Guvernul norvegian

(Libertatea de stabilire – Articolele 31 și 34 SEE – Necesitate – Reglementare națională privind contribuțiile intragrup – Repartizarea echilibrată a competenței de impozitare – Excepția privind pierderile definitive – Riscul de evaziune fiscală – Aranjamentul pur artificial – Interzicerea abuzului de drept)

(2018/C 16/04)

În cauza E-15/16, Yara International ASA/Guvernul Norvegiei – CERERE înaintată Curții, în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție, de către Curtea de Apel din Borgarting (Borgarting lagmannsrett) privind interpretarea articolului 31 din Acordul privind Spațiul Economic European în contextul reglementărilor naționale în materie de contribuții intragrup, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte și judecător raportor, Per Christiansen și Ása Ólafsdóttir (judecător ad hoc), judecători, a emis, la 13 septembrie 2017, o hotărâre al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Articolele 31 și 34 din Acordul privind SEE nu împiedică aplicarea normelor naționale privind contribuțiile intragrup, cum ar fi normele din Legea norvegiană privind impozitarea, conform cărora aceste contribuții reduc venitul impozabil al entității care transferă și sunt incluse în venitul impozabil al beneficiarului, indiferent dacă beneficiarul înregistrează o pierdere sau un profit în scopuri fiscale, care stabilesc condiția că atât entitatea care transferă, cât și destinatarul fac obiectul impozitării în statul SEE în cauză. Aceasta este o condiție a dreptului SEE, conform căreia normele naționale trebuie să servească un obiectiv legitim precum cel referitor la necesitatea de a se garanta o repartizare echilibrată a competenței de impozitare între statele SEE sau pentru a se împiedica aranjamentele pur artificiale care conduc la evaziune fiscală. Cu toate acestea, cerințele prevăzute de legislația națională depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor respective în cazurile în care pierderea suferită de filiala străină este definitivă.
1.

În cazul în care instituția responsabilă pentru prestații are, în temeiul legislației pe care o aplică, un drept subrogat sau un drept direct împotriva părții terțe responsabile pentru o daună comisă în alt stat SEE, articolul 93 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 dispune ca alte state SEE să recunoască aceste drepturi, astfel cum se prevede în temeiul legii statului SEE la care este supusă instituția respectivă.
1.

constată că Islanda nu a adoptat măsurile necesare pentru a transpune în ordinea sa juridică internă, în conformitate cu articolul 7 din Acordul privind SEE, actul menționat la punctul 12zzq din capitolul XV din anexa II la Acordul privind SEE [Regulamentul (UE) nr. 98/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 ianuarie 2013 privind comercializarea și utilizarea precursorilor de explozivi], astfel cum a fost adaptat la acord prin Protocolul 1 la Acordul privind SEE;
1.

Articolul 61 din Acordul privind SEE trebuie interpretat în sensul că un mecanism, prevăzut în reglementarea națională, conform căruia unei întreprinderi i se acordă 0,50 NOK pe litru pentru o cantitate limitată de până la 100 de milioane de litri pentru distribuția anumitor produse, dintre care unele intră în domeniul de aplicare al Acordului privind SEE, constituie o măsură de ajutor de stat, cu condiția ca instanța de trimitere, având în vedere ansamblul elementelor de fapt de care dispune și orientările oferite de Curte, să constate că există o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat, că intervenția este susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele SEE, că aceasta conferă un avantaj selectiv beneficiarului și denaturează sau amenință să denatureze concurența. O astfel de constatare de către instanța de trimitere ar însemna că schema respectivă face obiectul obligației de notificare prevăzute la articolul 1 alineatul (3) din partea I a Protocolului 3 la Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție.
4.

O decizie concretă luată în cadrul sistemului național de control și acord prealabil al unei federații sportive pentru un contract de sponsorizare individual trebuie să se bazeze pe un echilibru just între interesele federației și cele ale sportivului în cauză. Decizia trebuie să fie motivată și comunicată sportivului într-un termen rezonabil. În plus, ar trebui să fie disponibilă o procedură de revizuire în fața unui organism independent de federație. Sub rezerva acestor garanții procedurale, federația sportivă poate să își exercite o putere discreționară în evaluarea candidaturilor pentru contractele individuale de sponsorizare. Consecințele nerespectării acestor cerințe trebuie stabilite de instanța națională, sub rezerva principiilor echivalenței și eficacității.
2.

Principiul eficacității nu limitează dreptul statelor SEE de a aplica un termen de prescripție de trei ani pentru introducerea unei acțiuni în despăgubiri pentru încălcarea articolelor 53 și 54 din Acordul privind SEE, în cazul în care acest termen de prescripție este condiționat de obligația de investigare care revine părții vătămate, ceea ce ar putea duce la expirarea termenului de prescripție înainte ca Autoritatea AELS de Supraveghere să ia o decizie într-un caz privind încălcarea articolelor 53 și 54 din Acordul privind SEE pe baza unei plângeri formulate de partea vătămată, atât timp cât aplicarea unui astfel de termen de prescripție nu face imposibilă sau excesiv de dificilă introducerea unei acțiuni în despăgubiri având ca temei încălcarea normelor de concurență ale SEE. Această evaluare trebuie să ia în considerare caracteristicile speciale ale cazurilor de concurență.
2.

Nu constituie o condiție prealabilă pentru evaluarea de către instanță a cererii în despăgubire pentru încălcarea normelor de concurență faptul că o autoritate națională în materie de concurență a pronunțat o hotărâre definitivă în care constată o încălcare a articolului 54 din Acordul privind SEE. În cazul în care o autoritate națională în materie de concurență a pronunțat o astfel de hotărâre, dreptul SEE nu prevede că hotărârea are caracter obligatoriu pentru instanțele naționale într-o acțiune subsecventă. În absența legislației SEE care reglementează procedura și căile de atac pentru încălcarea dreptului în materie de concurență, stabilirea de norme detaliate privind gradul de semnificație corespunzător unei hotărâri definitive intră sub incidența autonomiei procedurale a fiecărui stat SEE, sub rezerva principiilor echivalenței și eficacității.
C 264/16

HOTĂRÂREA CURȚII

din 21 martie 2018

în cauza E-4/17

Autoritatea AELS de Supraveghere/Regatul Norvegiei

(Neîndeplinirea de către un stat AELS a obligațiilor care îi revin – Directiva 2004/18/CE – Achiziții publice – Contract de achiziție publică – Concesionare a lucrărilor publice)

(2018/C 264/10)

În cauza E-4/17, Autoritatea AELS de Supraveghere/Regatul Norvegiei – CERERE de constatare a faptului că, prin clasificarea în mod eronat a unui contract de achiziție publică având drept obiect construirea și exploatarea unei parcări subterane sub piața Torvet, în Kristiansand, ca fiind o „concesionare de servicii” mai degrabă decât o „concesionare de lucrări”, precum și prin organizarea unei proceduri de achiziții care nu este în conformitate cu cerințele prevăzute de normele SEE privind achizițiile publice, Regatul Norvegiei a încălcat dispozițiile actului menționat la punctul 2 din anexa XVI la Acordul privind Spațiul Economic European (Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii), în coroborare cu actul menționat la punctul 6a din anexa XVI la acord [Regulamentul (CE) nr. 2195/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 noiembrie 2002 privind Vocabularul comun privind achizițiile publice (CPV)], Curtea, alcătuită din Páll Hreinsson, președinte și judecător-raportor, Per Christiansen și Nicole Kaiser (ad-hoc), judecători, a pronunțat, la 21 martie 2018, hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Curtea:

1. Declară că, în ceea ce privește o procedură de achiziții organizată de către municipalitatea Kristiansand în 2015 pentru construirea și exploatarea unei parcări subterane sub piața Torvet, în Kristiansand, Regatul Norvegiei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii, menționată la punctul 2 din anexa XVI la Acordul privind Spațiul Economic European, prin faptul că: (i) nu a publicat un anunț de participare spre difuzare în întregul Spațiu Economic European în conformitate cu cerințele juridice prevăzute la articolul 58 alineatul (3) din directivă; (ii) nu a utilizat un set exhaustiv și suficient de precis de coduri CPV, încălcând astfel articolul 58 alineatul (2) din directivă, în coroborare cu articolul 1 alineatul (14) din directivă și cu Regulamentul (CE) nr. 2195/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 noiembrie 2002 privind Vocabularul comun privind achizițiile publice (CPV), menționat la punctul 6a din anexa XVI la Acordul privind SEE; și (iii) nu a respectat termenul minim pentru depunerea candidaturilor în cadrul unei proceduri de atribuire a contractelor, astfel cum se prevede la articolul 59 din directivă.
RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 130/4

HOTĂRÂREA CURȚII

din 22 decembrie 2017

în cauza E-1/17

Konkurrenten.no AS/Autoritatea AELS de Supraveghere

(Cauzele de inadmisibilitate pentru motive de ordine publică – Ajutoare de stat – Decizie de închidere a procedurii oficiale de investigare)

(2018/C 130/04)

În cauza E-1/17, Konkurrenten.no AS/Autoritatea AELS de Supraveghere – CERERE înaintată în temeiul articolului 36 al doilea paragraf din Acordul încheiat între statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție, în vederea anulării Deciziei nr. 179/15/COL a Autorității AELS de Supraveghere din 7 mai 2015 de închidere a unei investigații oficiale privind măsurile de ajutor de stat acordate întreprinderii Nettbuss Sør AS, care a fost publicată în Suplimentul SEE nr. 59/1 la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 27 octombrie 2016, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte, Per Christiansen (judecător-raportor) și Páll Hreinsson, judecători, a pronunțat la 22 decembrie 2017 hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

1. Acțiunea este respinsă ca inadmisibilă.

2. Konkurrenten.no AS trebuie să își suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Autoritatea AELS de Supraveghere, de districtul Aust-Agder și de întreprinderea Nettbuss AS.
C 378/8

Hotărârea Curții

din 1 august 2019

în cauza E-7/18

Fosen-Linjen AS, cu sprijinul Confederației întreprinderilor norvegiene (Næringslivets Hovedorganisasjon)

/

AtB AS

(Achiziții publice – Directiva 89/665/CEE – Cerere de despăgubiri pentru pierderea de profit – Gravitatea încălcării – Principiile echivalenței și efectivității)

(2019/C 378/07)

În cauza E-7/18, Fosen-Linjen AS, cu sprijinul Confederației întreprinderilor norvegiene (Næringslivets Hovedorganisasjon)/AtB AS – CERERE înaintată Curții în temeiul articolului 34 din Acordul încheiat între statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție de către Curtea Supremă din Norvegia (Norges Høyesterett) referitor la interpretarea Directivei 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări, în special articolul 2 alineatul (1) litera (c), Curtea, compusă din Páll Hreinsson, președinte și judecător-raportor, Bernd Hammermann și Ola Mestad (ad-hoc), judecători, a pronunțat, la 1 august 2019, hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări nu impune ca orice încălcare a normelor care reglementează achizițiile publice să fie suficientă în sine pentru a acorda daune-interese pentru pierderea de profit suferită de persoanele prejudiciate printr-o încălcare.
1.

Dacă un pensionar nu are dreptul la prestații în natură în statul SEE de reședință, deoarece beneficiile nu intră în domeniul de aplicare al sistemului său de securitate socială, pensionarul are dreptul, în temeiul articolului 24 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială, să primească prestații în natură pe cheltuiala instituției competente din statul SEE în temeiul legislației căruia este plătită pensia.
C 374/47

HOTĂRÂREA CURȚII

din 16 iulie 2020

în cauza E-8/19

Scanteam AS/Guvernul Norvegiei, reprezentat de Ministerul Afacerilor Externe

(Achiziții publice – Directiva 2014/24/UE – Definiția „autorității contractante” – Misiunea diplomatică a unui stat AELS – Aplicabilitatea dreptului SEE – Articolul 126 din Acordul privind SEE – Domeniul de aplicare geografic al Acordului privind SEE)

(2020/C 374/09)

În cauza E-8/19, Scanteam AS/Guvernul Norvegiei, reprezentat de Ministerul Afacerilor Externe – CERERE adresată Curții de către Comisia de soluționare a contestațiilor în materie de achiziții publice (Klagenemnda for offentlige anskaffelser) în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție în ceea ce privește interpretarea Directivei 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice și de abrogare a Directivei 2004/18/CE, astfel cum a fost adaptată la Acordul privind Spațiul Economic European, Curtea, compusă din Páll Hreinsson, președinte (judecător-raportor), Per Christiansen și Bernd Hammermann, judecători, a pronunțat hotărârea la 16 iulie 2020, a cărei motivare prevede următoarele:

Directiva 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice se aplică unei proceduri de achiziții desfășurate de o misiune diplomatică a unui stat AELS într-o țară terță în cazul în care achiziția are o legătură suficient de strânsă cu SEE.
1.

Atunci când un cetățean al SEE își exercită dreptul de lucrător în temeiul articolului 28 din Acordul privind SEE și își stabilește într-un alt stat SEE o reședință reală, fapt care îi permite începerea sau consolidarea unei vieți de familie, pentru ca acest drept să poată fi exercitat efectiv, viața de familie a cetățeanului SEE trebuie să poată continua atunci când acesta revine în statul SEE de origine. În ceea ce privește un cetățean al SEE care nu a desfășurat o activitate economică, articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE se aplică în cazul în care acesta se întoarce în statul de origine din SEE împreună cu un membru de familie, cum ar fi soțul/soția, care este cetățean al unei țări terțe.
HOTĂRÂREA CURȚII

din 14 decembrie 2019

în cauza E-1/19

Andreas Gyrre

/

Guvernul norvegian, reprezentat de Ministerul pentru Copii și Egalitate

(Directiva 2005/29/CE – Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori – Anexa I – punctul 9 – A declara sau a sugera sub orice formă, fără un temei real, că vânzarea unui anumit produs este legală)

(2020/C 90/02)

În cauza E-1/19, Andreas Gyrre/Guvernul norvegian, reprezentat de Ministerul pentru Copii și Egalitate – CERERE adresată Curții în temeiul articolului 34 din Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție de către Curtea de Apel Borgarting (Borgarting lagmannsrett) privind interpretarea Directivei 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, în special a punctului 9 din anexa I la directivă, Curtea, compusă din Páll Hreinsson, președinte, Bernd Hammermann (judecător-raportor) și Siri Teigum (judecător ad-hoc), a pronunțat, la 14 decembrie 2019, hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:

Punctul 9 din anexa I la Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului trebuie interpretat în sensul că include situațiile în care un comerciant declară sau sugerează sub orice formă, fără un temei real, pe baza impresiei de ansamblu transmise consumatorului mediu în momentul în care acesta ia o decizie comercială, că vânzarea unui anumit produs este legală. Faptul că o astfel de interdicție legislativă națională, precum în speță, se aplică în statul SEE în care are loc vânzarea, în statul SEE de executare sau în ambele nu aduce atingere acestei aprecieri. Această apreciere nu este afectată nici în cazul în care ulterior se constată că interdicția legislativă națională în discuție este contrară dreptului SEE.