1.

Textul de la punctul 14 (Directiva 73/183/CEE a Consiliului) se înlocuiește cu textul următor: „32000 L 0012: Directiva 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (JO L 126, 26.5.2000, p. 1). În sensul prezentului acord, dispozițiile directivei sunt adaptate după cum urmează: (a) la articolul 2 alineatul (3) se adaugă textul următor: «— în Islanda „Byggingarsjóđir ríkisins”; — în Liechtenstein, „Liechtensteinische Landesbank”.»; (b) articolul 5 alineatul (4) se înlocuiește cu textul următor: «O parte contractantă poate decide ca instituțiile de credit deja existente la 1 ianuarie 1994, ale căror fonduri proprii care nu ating nivelurile prevăzute pentru capitalul inițial la alineatele (1) și (2) pot continua să-și desfășoare activitățile. În acest caz, fondurile proprii nu pot fi mai mici decât nivelul cel mai ridicat atins cu începere de la 2 mai 1992.»; (c) în ceea ce privește relațiile cu instituțiile de credit din țări terțe descrise la articolul 23 al directivei, se aplică următoarele dispoziții: 1. în vederea atingerii unui nivel maxim de convergență în aplicarea unui regim pentru țările terțe privind instituțiile de credit, părțile contractante fac schimb de informații în conformitate cu articolul 23 alineatele (2) și (6) și se organizează consultări cu privire la chestiunile menționate la articolul 23 alineatele (3), (4) și (5), în cadrul Comitetului Mixt al SEE și în conformitate cu procedurile specifice convenite de către părțile contractante; 2. autorizațiile acordate de către autoritățile competente ale unei părți contractante instituțiilor de credit care sunt filiale directe sau indirecte ale unor societăți-mamă reglementate de legislația unei țări terțe sunt valabile în conformitate cu dispozițiile prezentei directive pe teritoriul tuturor părților contractante. Cu toate acestea, (a) în cazul în care o țară terță impune restricții cantitative cu privire la înființarea de instituții de credit într-un stat AELS sau impune restricții acestor instituții de credit pe care nu le impune instituțiilor de credit comunitare, autorizațiile acordate de autoritățile competente de pe teritoriul Comunității instituțiilor de credit care sunt filiale directe sau indirecte ale unor societăți-mamă reglementate de legislația țării terțe respective sunt valabile numai în Comunitate, cu excepția cazurilor în care un stat AELS decide în sens contrar în ceea ce privește jurisdicția sa; (b) în cazul în care Comunitatea a hotărât ca deciziile privind autorizațiile acordate instituțiilor de credit care sunt filiale directe sau indirecte ale unor societăți-mamă reglementate de legislația unei țări terțe să fie limitate sau suspendate, autorizațiile acordate de o autoritate competentă a unui stat AELS unor astfel de instituții de credit sunt valabile numai în jurisdicția acesteia, cu excepția cazurilor în care o altă parte contractantă decide în sens contrar în ceea ce privește jurisdicția sa; (c) limitările sau suspendările menționate la literele (a) și (b) nu se pot aplica instituțiilor de credit sau filialelor acestora deja autorizate pe teritoriul unei părți contractante; 3. ori de câte ori Comunitatea poartă negocieri cu o țară terță în temeiul articolului 23 alineatele (4) și (5) pentru a obține tratament național și acces efectiv pe piață pentru instituțiile sale de credit, Comunitatea depune eforturi pentru a obține tratament egal pentru instituțiile de credit ale statelor AELS; (d) articolul 24 alineatele (2) și (3) nu se aplică; (e) ori de câte ori o parte contractantă decide să procedeze la negocieri în conformitate cu articolul 25 al directivei, partea respectivă informează Comitetul Mixt al SEE cu privire la aceasta. Părțile contractante se consultă în cadrul Comitetului Mixt al SEE cu privire la măsurile care urmează să fie luate, ori de câte ori aceste consultări sunt de interes comun; (f) articolul 61 se aplică Norvegiei; (g) articolul 64 alineatul (1) se citește după cum urmează: «În cazul în care, la 28 iunie 1994, o instituție de credit a suferit deja o expunere sau expuneri la risc care depășesc fie limita expunerii maxime, fie limita expunerilor maxime cumulate stabilită la articolul 49, autoritățile competente solicită instituției de credit în cauză să ia măsuri pentru a aduce această expunere sau aceste expuneri la risc în limitele stabilite la articolul 49.»; (h) articolul 64 alineatul (3) se citește după cum urmează: «O instituție de credit nu poate lua nici o măsură care ar putea determina expunerile la risc menționate la alineatul (1) să depășească nivelul lor din 28 iunie 1994.»”