LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 275/45

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDES LĒMUMS

Nr. 318/05/COL

(2005. gada 14. decembris)

par Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokola I daļas 1. panta 2. punktā paredzētās oficiālās izmeklēšanas procedūras beigšanu attiecībā uz atbrīvojumu no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām, dibinot Entra Eiendom AS (Norvēģija)

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDE,

ŅEMOT VĒRĀ Eiropas Ekonomikas zonas līgumu (1), jo īpaši tā 61. līdz 63. pantu un 26. protokolu,

ŅEMOT VĒRĀ Līgumu starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidošanu (2), jo īpaši tā 24. pantu un 3. protokola I daļas 1. pantu,

ŅEMOT VĒRĀ Uzraudzības iestādes pamatnostādnes (3) par EEZ līguma 61. un 62. panta piemērošanu un interpretāciju,

UZAICINĀJUSI ieinteresētās puses atbilstīgi minētajiem noteikumiem (4) iesniegt savus apsvērumus un ņemot vērā iesniegtos apsvērumus,

TĀ KĀ:

I. FAKTI

1. Procedūra un sarakste

Ar 2002. gada 22. maija vēstuli (dok. Nr. 02-3856 D) Uzraudzības iestāde Norvēģijas valdībai prasīja iesniegt noteiktu informāciju par Entra Eiendom AS (tālāk tekstā – “Entra”) dibināšanu, lai Uzraudzības iestāde varētu novērtēt, vai sabiedrības dibināšana notikusi saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem. Norvēģijas iestādes atbildēja ar Norvēģijas misijas Eiropas Savienībā 2002. gada 25. jūnija vēstuli, pārsūtot Nodarbinātības un valsts pārvaldes ministrijas 2002. gada 20. jūnija vēstuli. Uzraudzības iestāde abas vēstules saņēma un reģistrēja 2002. gada 26. jūnijā (dok. Nr. 02-4850 A).

Ar 2002. gada 10. oktobra vēstuli (dok. Nr. 02-7036 D) Uzraudzības iestāde prasīja iesniegt papildu informāciju. Vēstulē ietvertie jautājumi bija 1) par atbrīvošanu no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām, mainoties nekustamā īpašuma īpašumtiesībām, un 2) par novērtētās vērtības samazinājumu, pamatojoties uz īpašiem līgumu izbeigšanas nosacījumiem. Norvēģijas iestādes papildu informāciju iesniedza ar Norvēģijas misijas Eiropas Savienībā 2002. gada 14. novembra vēstuli, pārsūtot Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2002. gada 7. novembra vēstuli. Uzraudzības iestāde abas vēstules saņēma un reģistrēja 2002. gada 14. novembrī (dok. Nr. 02-8219 A).

Ar Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2002. gada 9. decembra faksu, ko Uzraudzības iestāde saņēma un reģistrēja tajā pašā dienā (dok. Nr. 02-8912 A), Norvēģijas valdība prasīja, lai Uzraudzības iestāde sniegtu tās slēdzienu lietā par Entra dibināšanu. Uzraudzības iestāde ar Norvēģijas misijai Eiropas Savienībā adresētu 2002. gada 17. decembra vēstuli (dok. Nr. 02-9062 D) informēja Norvēģijas iestādes, ka Uzraudzības iestāde varētu beigt to lietas daļu, kas attiecas uz novērtētās vērtības samazinājumu, pamatojoties uz īpašiem darbības pārtraukšanas apstākļiem, ja par šo jautājumu tiktu iesniegti papildus norādītie konkrētie dokumenti.

Šie konkrētie dokumenti tika iesniegti ar Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2003. gada 23. janvāra faksu, ko Uzraudzības iestāde saņēma un reģistrēja 2003. gada 23. janvārī (dok. Nr. 03-424 A). Uzraudzības iestāde ar Norvēģijas misijai Eiropas Savienībā adresētu 2003. gada 31. janvāra vēstuli (dok. Nr. 03-588 D) Norvēģijas iestādes informēja, ka, tā kā šķiet, ka lietā nav valsts atbalsta pazīmju, Uzraudzības iestāde “necels iebildumus pret sākuma bilancē ietverto novērtējumu attiecībā uz īpašumiem, ko Norvēģijas valsts nodeva Entra Eiendom AS”. Taču Uzraudzības iestāde uzsvēra, ka šis atzinums neskar jautājumu par valsts nodevu un reģistrācijas nodevām.

Ar 2003. gada 2. aprīļa vēstuli (dok. Nr. 03-1827 D) Uzraudzības iestāde vēlreiz pievērsās jautājumam par atbrīvojumu no reģistrācijas nodevām un valsts nodevas un prasīja, lai Norvēģijas iestādes iesniegtu papildu paskaidrojošu informāciju. Papildu informācija tika iesniegta ar Norvēģijas misijas Eiropas Savienībā 2003. gada 5. jūnija vēstuli, pārsūtot Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2003. gada 4. jūnija vēstuli. Uzraudzības iestāde abas vēstules saņēma un reģistrēja 2003. gada 10. jūnijā (dok. Nr. 03-3631 A).

2004. gada 16. jūnijā Uzraudzības iestāde nolēma sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru (Lēmums Nr. 132/04/COL). Lēmumu sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru publicēja 2004. gada 23. decembrī.

Ar 2004. gada 13. augusta faksu (lieta Nr. 290206) un Norvēģijas misijas Eiropas Savienībā 2004. gada 17. augusta vēstuli, ko Uzraudzības iestāde saņēma un reģistrēja 2004. gada 18. augustā (lieta Nr. 290456), Norvēģijas iestādes prasīja apsvērumu iesniegšanas termiņu pagarināt par vienu mēnesi.

Ar 2004. gada 17. augusta vēstuli (lieta Nr. 290305) Uzraudzības iestāde piekrita termiņa pagarinājumam par vienu mēnesi.

Ar 2004. gada 16. septembra faksu (lieta Nr. 292867) un Norvēģijas misijas Eiropas Savienībā 2004. gada 20. septembra vēstuli, pārsūtot Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2004. gada 16. septembra vēstuli, ko Uzraudzības iestāde saņēma un reģistrēja 2004. gada 21. septembrī (lieta Nr. 293392), Norvēģijas iestādes iesniedza apsvērumus par lēmumu sākt procedūru. Norvēģijas iestādes secināja, ka atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām, kas tika piešķirts, dibinot Entra, nav valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

Noteiktajā termiņā, kas bija viens mēnesis no lēmuma par procedūras sākšanu publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, Uzraudzības iestāde nesaņēma nekādus apsvērumus no citām ieinteresētajām pusēm.

Ar 2005. gada 4. maija vēstuli, ko Uzraudzības iestāde saņēma un reģistrēja 2005. gada 9. maijā (lieta Nr. 318691), Entra pārstāvošais advokātu birojs Selmer iesniedza apsvērumus par Uzraudzības iestādes lēmumu sākt oficiālo izmeklēšanas procedūru (skat. 3.4. punktu tālāk).

Lieta tika apspriesta 2005. gada 19. maijā Oslo, dažādu Norvēģijas ministriju pārstāvjiem tiekoties ar Uzraudzības iestādes pārstāvjiem.

Ar Modernizācijas ministrijas 2005. gada 26. jūlija faksu (lieta Nr. 327938) un Norvēģijas misijas Eiropas Savienībā 2005. gada 1. augusta vēstuli, pārsūtot Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2005. gada 30. jūnija vēstuli, ko saņēma un reģistrēja 2005. gada 3. augustā (lieta Nr. 329110), Norvēģijas iestādes iesniedza papildu informāciju par to, vai atbrīvojums uzskatāms par Entra piešķirtu ekonomisku priekšrocību. Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas secinājums bija tāds, ka atbrīvojums nav uzskatāms par Entra piešķirtu priekšrocību.

2. Entra dibināšana

2.1. Ierosinājums dibināt jaunu sabiedrību ar ierobežotu atbildību

1999. gada 4. jūnijā Norvēģijas valdība informēja par valsts iestādes – Valsts būvniecības un īpašuma direkcijas (Statsbygg) – reorganizāciju un to, ka tiek dibināta Entra (5). Tajā pašā dienā valdība iesniedza īpašu likumprojektu par Statsbygg nekustamā īpašuma darbības daļu pārveidi par sabiedrību ar ierobežotu atbildību, lai atrisinātu atsevišķus pārejas jautājumus par pārveidi un Entra dibināšanu (6). Šā tiesību akta projekta (tālāk tekstā – “apstrīdētais akts”) 3. pantā noteikts, ka pārreģistrācija nekustamā īpašuma reģistrā un citos publiskajos reģistros jāveic kā nosaukuma maiņas gadījumā. Rezultātā Entra nebija pienākuma maksāt valsts nodevu un reģistrācijas nodevas, taču, neraugoties uz to, tā kļuva par nekustamā īpašuma reģistrā reģistrētu īpašnieci.

Statsbygg ir administratīva struktūra (Forvaltningsbedrift), kas atrodas Modernizācijas ministrijas pakļautībā. Statsbygg Norvēģijas valdības vārdā darbojas kā būvniecības un īpašuma lietu pārvaldītāja un padomniece un nodrošina telpas valdības iestādēm. Statsbygg turpināja pārvaldīt un rīkoties ar tiem īpašumiem, kuri netika nodoti Entra. Pašlaik Statsbygg pārvalda aptuveni 2,2 miljonus m2 telpu gan Norvēģijā, gan ārvalstīs. Īpašumu portfelī ietilpst biroju ēkas, skolas, dzīvojamās un specializētās ēkas visā valsts teritorijā, kā arī vēstniecības un rezidences ārpus Norvēģijas. Ēkām paredzētais gada budžets ir aptuveni 2,3 miljardi Norvēģijas kronu (aptuveni 288 miljoni euro). Statsbygg ir 669 darbinieku (2005. gada oktobra dati) (7).

Priekšlikumā St.prp. nr. 84 (1998–1999) citā starpā teikts, ka reorganizācijas mērķis ir skaidrāk nošķirt Statsbygg dažādās funkcijas un panākt valsts īpašumā esošo ēku lietderīgāku izmantošanu. Lai nodrošinātu labākus vispārējos apstākļus tai Statsbygg daļai, kas konkurē ar privātiem uzņēmumiem, ēkas, kuru pārvaldīšana notika tirgus konkurences apstākļos (konkuranseutsatte bygg), jānošķir no specializētajām ēkām un jāiekļauj Entra īpašumā esošajā nekustamo īpašumu portfelī. Valdība norādīja, ka vēlāk alternatīvs risinājums varētu būt uzņēmuma daļas pārdošana privātiem ieguldītājiem.

Entra statūtos definētais mērķis ir šāds: “Sabiedrības galvenais mērķis ir nodrošināt telpas valsts iestādēm. Sabiedrībai var piederēt nekustamais īpašums, un sabiedrība to var pirkt, pārdot, pārvaldīt un administrēt, un veikt citas ar to saistītas saimnieciskās darbības. Sabiedrībai var būt arī akcijas vai daļas tādos uzņēmumos, kuri veic iepriekšējā teikumā minētās darbības.” (pēc Uzraudzības iestādes neoficiālā tulkojuma).

2.2. Entra sākuma bilance

Parlamentam iesniegtajā priekšlikumā Norvēģijas valdība izklāstīja pamatprincipus attiecībā uz aktīvu nodošanu jaunajam uzņēmumam. Tajā nebija nekāda slēdziena par nododamo aktīvu faktisko vērtību, bet noteikts, ka šis jautājums risināms vēlāk, proti, kā teikts tekstā: “uzņēmuma galīgā sākuma bilance tiks norādīta 2000. gada budžetā” (8). Tāpat nebija noteikta nekāda konkrēta metode šīs vērtības noteikšanai.

Laikā no 1999. gada 4. jūnija līdz galīgā novērtējuma pieņemšanai ar karaļa 2000. gada 22. jūnija dekrētu nododamo aktīvu vērtības noteikšanai tika pievērsta pastiprināta uzmanība. Tā mērķis bija noteikt pareizo darījuma vērtību attiecībā uz nododamajiem aktīviem saskaņā ar priekšlikumā Nr. 84 (1998-99) izklāstītajiem principiem. Šīs cenas noteikšanai tika izskatītas vairākas metodes un pieņēmumi.

Pirmkārt, Statsbygg vērsās pie neatkarīga konsultanta Catella Eiendom Consult AS (CEC), lai tas veiktu nododamo īpašumu novērtējumu. Šī vērtēšana tika veikta saskaņā ar Norvēģijas īpašuma vērtētāju asociācijas (NTF) vērtēšanas noteikumiem, vērtējot katru īpašumu atsevišķi un tad summējot to vērtību, lai noteiktu īpašumu portfeļa kopējo vērtību. Šādi noteiktā vērtība bija NOK 3 852 110 000. Vēlāk Norvēģijas īpašumu vērtētāju asociācija pārbaudīja šo vērtējumu un atzina, ka gala rezultātā noteiktā vērtība ir pieņemama, bet ka vērtējums veikts piesardzīgi.

Otrkārt, aktīvu novērtējumu veica pati Statsbygg. Tas tika veikts, izmantojot citu metodi. Statsbygg aprēķinu pamatā bija kopējā īpašuma portfeļa diskontētās naudas plūsmas, nevis aprēķins par katru īpašumu atsevišķi un to summēšana. Šādi noteiktā vērtība bija NOK 33 137 500 000.

Treškārt, novērtējumu veica arī Valsts pārvaldes ministrija, balstoties uz tiem pašiem principiem kā Statsbygg, bet uz citiem pieņēmumiem. Šādi noteiktā vērtība bija NOK 33 337 500 000.

Šo novērtējumu rezultātā starpība starp augstāko un zemāko vērtību bija NOK 714 610 000 jeb 22 % salīdzinājumā ar zemāko novērtēto cenu. Īpaši neiedziļinoties detaļās, jānorāda, ka izmantotās metodes ievērojami atšķiras. To atzina arī PricewaterhouseCoopers (PWC) neatkarīgā revīzijā, kuras gaitā tika vērtētas minētās vērtības.

PWC savā atzinumā secināja, ka, ņemot vērā ievērojamās metožu atšķirības, visu trīs novērtējumu detalizēts salīdzinājums būtu grūti izpildāms uzdevums un, kas vēl svarīgāk, tā lietderība būtu niecīga. Viņi secināja, ka “Mūsuprāt, visas trīs vērtības iekļaujas pieņemamā diapazonā”. Turklāt PWC uzsvēra, ka nav iespējams nonākt pie kāda skaitļa, ko varētu uzskatīt par “pareizo” vērtību. Šī cena drīzāk ir starp pusēm apspriežams jautājums, un tādējādi tā var svārstīties atkarībā no attiecīgajiem pieņēmumiem.

Ceturtkārt, ministrija nolēma vērtību vēlreiz pārvērtēt. Pēc plašām diskusijām par to, vai īpašumu tirgus vērtībā jāņem vērā tas, ka valsts iestādes var izbeigt nomas līgumus, par to paziņojot 12 mēnešus iepriekš, īpašumu vērtība tika noteikta NOK 2 837 550 000 apmērā. Šī vērtība tika iesniegta parlamenta augšpalātai (Stortinget) (9) 1999.–2000. gada budžeta procesā. Tomēr priekšlikumā bija noteikts, ka valdība patur tiesības izdarīt galīgās korekcijas.

Piektkārt, ministrija izmantoja šīs tiesības koriģēt galīgo bilanci un, cita starpā pielāgojusi atsevišķus Entra nomas līgumus, vēlreiz mainīja modeļa pieņēmumus, nonākot pie augstākas vērtības. Ar karaļa dekrētu galīgā sākuma bilances vērtība tika noteikta NOK 3 222 871 000 apmērā.

Tālāk sniegts šā procesa rezultātu kopsavilkums. Kā redzams, ierosinātās vērtības svārstās no NOK 3 852 110 000 līdz NOK 2 837 550 000. Starpība NOK 1 014 560 000 apmērā jeb 35,8 % salīdzinājumā ar zemāko cenu skaidrojama gan ar izmantoto metožu atšķirībām, gan dažādos modeļos izdarītajiem pieņēmumiem.

Catella Eiendoms Consult (CEC) novērtējums (10) NOK 3 852 110 000 Statsbygg ieteikums NOK 3 137 500 000 Ministrijas novērtējums NOK 3 337 500 000 Ministrijas pārvērtētā vērtība, ņemot vērā līgumu izbeigšanas nosacījumus (11) NOK 2 837 550 000 Galīgā sākuma bilance (12) NOK 3 222 871 000

Galīgā sākuma bilance balstījās uz kopējā īpašumu portfeļa diskontēto naudas plūsmu, kā Statsbygg sākotnējā ieteikumā, bet reizē balstījās uz atsevišķām izmaiņām pieņēmumos.

Entra sākotnēji tika dibināta kā “minimāls” uzņēmums, balstoties uz ieguldījumiem skaidrā naudā. Vēlāk valsts sabiedrībai Entra nodeva īpašumu, kapitālu un personālu (aktīvus un pasīvus) apmaiņā pret akciju emisiju, sākot no 2000. gada 1. jūlija. Īpašumtiesības par attiecīgajiem īpašumiem no Norvēģijas valsts tika nodotas Entra un reģistrētas uz sabiedrības Entra vārda. Balstoties uz Entra dibināšanas dokumentu, netika maksāta ne valsts nodeva, ne reģistrācijas nodevas. Uzņēmums ir sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kurā 100 % akciju pieder Norvēģijas valstij.

Uzņēmuma (grupas (13)) ieņēmumi no saimnieciskās darbības 2004. gadā bija 1 072 miljardi Norvēģijas kronu (aptuveni 128 miljoni euro (14)), un peļņa pirms nodokļiem bija 134 miljoni Norvēģijas kronu (aptuveni 16 miljoni euro). Grupas konsolidētais pašu kapitāls (uzskaites vērtība) 2004. gada 31. decembrī bija 1 288 miljardi Norvēģijas kronu (aptuveni 154 miljoni euro). Gada beigās grupas īpašumu portfeļa uzskaites vērtība bija 8 768 miljardi Norvēģijas kronu (aptuveni 1 047 miljardi euro). Tajā pašā datumā Entra bija 133 darbinieku. Īpašumu portfelī ietilpst aptuveni 110 īpašumi, kuru kopējā platība ir aptuveni 900 000 m2 (15).

Saskaņā ar Norvēģijas iestāžu informāciju, modelējot iegūtā valsts nodevu kopsumma ir NOK 80 571 775 un reģistrācijas nodevu kopsummas aplēse ir NOK 147 300 (150 īpašumi x NOK 982), tātad kopā NOK 80 719 075 (aptuveni 9,87 miljoni euro) (16).

3. Norvēģijas valdības novērtējums par to, vai atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām ir saskaņā ar EEZ līguma valsts atbalsta noteikumiem

3.1. Valdības iesniegtais novērtējums attiecībā uz Entra dibināšanu

Norvēģijas valdības novērtējums par to, vai atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām ir saskaņā ar EEZ līguma valsts atbalsta noteikumiem, sniegts priekšlikuma Nr. 84 (1998-99) 7.6.1. nodaļā. Tajā teikts (pēc Uzraudzības iestādes neoficiāla tulkojuma):

“Nākamais jautājums ir par to, vai uzņēmumu var atbrīvot no pienākuma reģistrēt Statsbygg īpašumtiesību nodošanu Statens utleiebygg AS un tādējādi nemaksāt reģistrācijas nodevu un valsts nodevu. Saskaņā ar Tiesas nodevu likuma 6. nodaļu un Valsts nodevas likuma 7. pantu, reģistrējot dokumentus, ar kuriem nodod nekustamā īpašuma īpašumtiesības, attiecīgās nodevas jāmaksā Valsts kasē. Tādējādi pienākums veikt šos maksājumus rodas tikai tad, ja nekustamā īpašuma reģistrā reģistrē īpašumtiesību nodošanu. Valsts nodeva nav jāmaksā, ja reģistrā maina nosaukumu. Ministrija ļoti apšauba to, ka īpašumu sadale starp valsti un Statens utleiebygg AS būtu uzskatāma par īpašumtiesību nodošanu, kas jāreģistrē nekustamā īpašuma reģistrā. Situāciju būtu daudz dabiskāk traktēt kā organizatoriskas izmaiņas valsts īpašumu portfelī, kuru rezultātā valsts patur reģistrētās īpašumtiesības. Tādējādi runa nav par īpašumtiesību nodošanu, bet vienīgi par nosaukuma maiņu reģistrā. No tā izriet, ka šajā situācijā valsts nodeva nav jāmaksā. Tādējādi uzņēmumam nav jāmaksā reģistrācijas nodevas un valsts nodeva. Tomēr ministrija papildus atsevišķā priekšlikumā parlamenta apakšpalātai (Odelsting) ierosina pārreģistrāciju sakarā ar organizatoriskajām izmaiņām veikt kā nosaukuma maiņu. Attiecībā uz nekustamā īpašuma reģistru tas nozīmē, ka nebūs nepieciešams veikt īpašumtiesību nodošanu. No noteikuma izriet, ka pilnīgi droši nebūs nepieciešams veikt īpašumtiesību nodošanu. Minētais priekšlikums ir saskaņā ar citos valsts uzņēmumu pārstrukturēšanas gadījumos piemērotajiem noteikumiem, piemēram, sal. ar 1994. gada 24. jūnija Likumu Nr. 45 par Televerket dibināšanu kā sabiedrību ar ierobežotu atbildību un 1996. gada 22. novembra Likuma Nr. 65 par valsts īpašumā esoša pasta uzņēmuma dibināšanu 73. pantu. Jautājums ir par to, vai šī prakse valsts sabiedrībām ar ierobežotu atbildību rada citādu konkurences situāciju nekā kādam privātam uzņēmumam, kurš nodala daļu savu īpašumu, attiecīgās darbības uzticot sabiedrībai ar ierobežotu atbildību, kas pilnībā ir šā uzņēmuma īpašumā. EBTA Uzraudzības iestāde ir publicējusi pamatnostādnes par EEZ līguma 61. panta valsts atbalsta noteikumu piemērošanu attiecībā uz finanšu darījumiem starp valsts uzņēmumiem un iestādēm (skat. Valsts atbalsta pamatnostādņu 19.–20. nodaļu). Saskaņā ar minētajām pamatnostādnēm galvenais kritērijs, novērtējot valsts atbalsta esību vai neesību, ir tā dēvētais “tirgus ieguldītāja princips”. Tas nozīmē, ka valstij savā saimnieciskajā darbībā jārīkojas tā, kā tādā pašā situācijā privāts ieguldītājs rīkotos attiecībā pret līdzīgu vai salīdzināmu privātu uzņēmumu. Izejas punkts Norvēģijas likumā ir tāds, ka, lai īpašumtiesību pāreja no viena tiesību subjekta uz otru būtu spēkā attiecībā pret trešo subjektu, tā ir jāreģistrē. Tādējādi privātiem ieguldītājiem principā jāreģistrē īpašumtiesību nodošana un jāsamaksā attiecīgā valsts nodeva. No tā izriet, ka valsts īpašumā esošai sabiedrībai ar ierobežotu atbildību ir līdzīgs pienākums reģistrēt īpašumtiesību pārņemšanu no valsts. No otras puses, maz ticams, ka racionāls ieguldītājs izvēlētos tādu risinājumu, ka tas, nodalot uzņēmuma daļu, kas nodarbojas ar nekustamo īpašumu, reģistrētu īpašumtiesību nodošanu tādējādi, ka tā rezultātā būtu jāmaksā valsts nodeva. Tā kā šāda īpašumtiesību nodošana uzņēmumam nozīmētu lielas izmaksas, grūti iedomāties, ka racionāls ieguldītājs izvēlētos šādu risinājumu. Daudz ticamāk, ka uzņēmums izvēlēsies tādu risinājumu, lai no nodevu maksāšanas varētu izvairīties, piemēram, īpašumtiesības atstājot mātesuzņēmumam vai izveidojot kontrolakciju sabiedrību. Valstij šādi risinājumi nav pieejami. Ja valsts nolemj kļūt par tirgus dalībnieku, tai ir daudz ērtāk nodalīt attiecīgo saimniecisko darbību un noformēt to kā atsevišķu uzņēmumu. Tādēļ valsts situācija ir tāda, ka tai savi īpašumi jānodod citai juridiskai personai. Tas ir spēcīgs arguments par labu tam, lai uzskatītu, ka īpašumtiesību nodošanas reģistrācija nav pretrunā valsts atbalsta noteikumiem. Tādēļ ministrija secina, ka izņēmums attiecībā uz prasību reģistrēt īpašumtiesību nodošanu Statens utleiebygg AS nenovedīs pie citādas konkurences situācijas nekā privāta tirgus ieguldītāja gadījumā. Netiek uzskatīts, ka izņēmums būtu pretrunā EEZ līgumam. Turklāt vispārējais pieņēmums ir tāds, ka Statens utleiebygg AS nododamie īpašumi ir novērtēti atbilstoši tirgus vērtībai un ka gadījumā, ja valsts arī vēlāk veiks kapitāla nodošanu, tā notiks tāpat kā tad, ja ieguldījumus uzņēmumā veiktu privāts ieguldītājs.”

3.2. Norvēģijas iestāžu argumenti, kas iesniegti pirms Uzraudzības iestādes lēmuma sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru

Ar 2002. gada 20. jūnija vēstuli Nodarbinātības un valsts pārvaldes ministrija iesniedza informāciju par Entra vispārīgajiem nosacījumiem un sākuma bilances noteikšanu. Ministrija aprakstīja īpašumu portfeļa kopējās vērtības novērtēšanai izmantoto naudas plūsmas metodi un norādīja, ka šī metode izmatota “tādēļ, ka tā labāk apmierina parlamenta augšpalātai iesniegtajā priekšlikumā Nr. 84 (1998-99) ietvertās prasības uzņēmumam nodrošināt vispārīgos nosacījumus, kas būtu līdzvērtīgi nosacījumiem, kādi attiecas uz citiem šīs nozares tirgus dalībniekiem”. Vēstulē nebija aprakstīts, vai valsts nodevas nemaksāšana ietekmētu sākuma bilanci un, ja ietekmētu, tad cik lielā mērā. Tāpat tajā nebija aplūkots jautājums par to, vai saskaņā ar apstrīdētā akta 3. pantu atbrīvojums no valsts nodevas jākompensē ar īpašumu portfeļa vērtības palielinājumu par summu, kāda tiktu samaksāta, ja reģistrēšana nekustamā īpašuma reģistrā tiktu veikta kā īpašumtiesību, nevis nosaukuma maiņa.

Ar 2002. gada 7. novembra vēstuli Tirdzniecības un rūpniecības ministrija sīkāk paskaidroja jau sagatavošanas stadijā minēto argumentu, ka privāti ieguldītāji varētu izvēlēties noteiktus risinājumus, lai izvairītos no īpašumtiesību oficiālas nodošanas un tādējādi izvairītos no valsts nodevas un reģistrācijas nodevu maksāšanas. Tā kā īpašumtiesību nodošanas reģistrācija nav obligāta, neatkarīgi no tā, vai uzņēmums ir privāts vai valsts uzņēmums, tas varētu likumīgi izvairīties no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām, vienkārši nereģistrējot īpašumtiesību nodošanu. Tas, ka īpašumtiesības paliek sākotnējam īpašniekam, risku rada jaunajam īpašniekam, “labticīgajam turētājam” attiecībā pret trešām personām. Tomēr šādu risku var novērst, reģistrējot “īpašumtiesību ierobežojumu”. Tomēr, reģistrējot īpašumtiesību ierobežojumu, nevar izslēgt risku, ka pret īpašumu vēršas sprieduma izpildes rezultātā vai ka parādnieka īpašuma pārmantotājam tiesības uz īpašumu zūd kreditoru prasību vai bankrota procedūras rezultātā. Norvēģijas iestādes atzina, ka šo metodi plaši izmanto privātie uzņēmumi, īpaši saistītu pušu starpā.

Ministrija uzskata, ka gadījumā, ja Statsbygg būtu privāts īpašnieks, tas visdrīzāk Statsbygg būtu sadalījis tā, lai neizraisītu pienākumu maksāt reģistrācijas nodevas un valsts nodevu. Entra dibināšanas gadījumā šāds variants nebija iespējams. Tas cita starpā bija tādēļ, ka šķēršļus radīja Statsbygg pakļautība sabiedrības un politiskajai kontrolei. Tāda metode kā īpašumtiesību atstāšana Stasbygg nozīmētu, ka Entra savos darījumos ar īpašumu būtu atkarīga no valsts iestādes piekrišanas. Ja īpašumtiesības paliktu Statsbygg, tas nozīmētu, ka īpašumu iznomātājs un oficiālais īpašnieks ir valsts. Ja tiktu izmantota šāda metode, nebūtu iespējams nošķirt Statsbygg un Entra dažādās lomas. Statsbygg ir uzticētas nekomerciālu valsts ēku īpašumtiesības un šo ēku pārvaldīšana, savukārt Entra darbojas uz komerciāla pamata.

Ar 2002. gada 7. novembra vēstuli ministrija arī izklāstīja argumentus pret EEZ līguma 61. panta piemērošanu, ko tā nebija minējusi iepriekš minētajos sagatavošanas dokumentos. Ministrija uzsvēra, ka īpašumu portfeļa noteiktā vērtība balstās uz “neto kapitalizācijas” metodi. Īsi raksturojot, šī metode paredz īpašumu nākotnes naudas plūsmu (neto nomas maksu par esošajiem līgumiem, tai pieskaitot aplēsi par nomas maksu nākotnē pēc esošo līgumu beigšanās) diskontēt pašreizējā vērtībā, izmantojot koeficientu, ar ko ņem vērā nepieciešamo peļņas normu. Izmantotā peļņas norma bija 9,5 %, balstoties uz salīdzinājumu ar citiem līdzīgiem attiecīgās nozares uzņēmumiem. Saskaņā ar ministrijas uzskatu, ja būtu bijusi jāmaksā valsts nodeva un reģistrācijas nodevas, attiecīgās izmaksas tiktu traktētas kā aktīvi, savukārt īpašumu vērtība tiktu attiecīgi samazināta. Tādējādi nebūtu samazinājusies ne Entra kopējā bilance, ne aktīvu kopējā vērtība. Pretējā situācijā – ja valsts nodeva tiktu iekļauta, nekoriģējot īpašumu vērtību –, rezultātā tiktu iegūta “augstāka aktīvu kopējā vērtība, kā rezultātā peļņas norma būtu tikai 9,1 %, kas ir krietni zem Entra Eiendom AS nepieciešamā līmeņa. Tādējādi Entra Eiendom AS būtu ievērojami neizdevīgākā situācijā salīdzinājumā ar privātiem uzņēmumiem.”

Ar 2003. gada 4. jūnija vēstuli Tirdzniecības un rūpniecības ministrija cita starpā iesniedza papildu informāciju un argumentus par procedūrām, kādas izmanto privāti uzņēmumi. Turklāt ministrija atkārtoti atsaucās uz 2002. gada 7. novembra vēstulē minētajiem argumentiem, skaidrojot, kādēļ tā uzskata, ka nodevu nemaksāšana neietekmē uzņēmuma kapitāla struktūru, viengabalainību un kopējo vērtību.

Papildus, kā trešo argumentu, kādēļ atbrīvojums no valsts nodevas nav uzskatāms par valsts atbalstu, ministrija minēja tā dēvēto “kontinuitātes principu”, kas pastāv Norvēģijas tiesībās. Tā norādīja, ka šis princips ir vispārīgs termins, kas ietver virkni noteikumu, kuri paredz, ka pārņemošais uzņēmums pārņem nododošā uzņēmuma tiesisko situāciju. Kontinuitātes principa mērķis ir atvieglot uzņēmumu apvienošanos un sadali. Piemērojot kontinuitātes principu, tiek uzskatīts, ka nododošā uzņēmuma tiesiskā situācija pāriet uz pārņemošo uzņēmumu un turpinās tajā. Ministrija uzskata, ka kontinuitāte attiecībā uz situāciju ar nodokļiem un nodevām ir būtisks šā principa aspekts. Reģistrācijas likuma interpretācija, ņemot vērā uz uzņēmumiem attiecīgos tiesību aktus, noved pie tā, ka privātās darbības reorganizācija daudzos gadījumos var notikt, nemaksājot reģistrācijas nodevas un valsts nodevu. Balstoties uz to, ministrija apgalvoja, ka atbrīvojums ir vispārējs pasākums, kas nav uzskatāms par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē. 2003. gada 4. jūnija vēstules 9. punktā, secinājumos, teikts:

“Parastā pieeja attiecībā uz reģistrācijas nodevām un valsts nodevu paredz, ka to, vai valsts vai privāta uzņēmuma pārveidi var veikt kā nosaukuma maiņu, cita starpā saistībā ar noteikumiem par reģistrācijas nodevu un valsts nodevu, nosaka kontinuitātes principa piemērošana. Kontinuitātes principa mērķis ir atvieglot uzņēmumu apvienošanos, sadali un pārstrukturēšanu, kas tiek uzskatīti par sociālekonomiski vēlamiem procesiem. Uz šiem pašiem apsvērumiem balstījās hidroenerģijas/elektroenerģijas uzņēmumu gadījumā pieņemtie īpašie tiesību akti un reorganizācijas rezultātā aprēķināto nodevu atlīdzināšana. Tādējādi šī prakse ir atzīstama par vispārēju pasākumu, kas saskaņā ar iedibināto judikatūru nav uzskatāms par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta izpratnē.”

3.3. Norvēģijas iestāžu argumenti, kas iesniegti pēc Uzraudzības iestādes lēmuma sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru

Ar Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2004. gada 16. septembra vēstuli Norvēģijas iestādes iesniedza apsvērumus par Uzraudzības iestādes lēmumu sākt oficiālo izmeklēšanas procedūru. Norvēģijas valdība uzskatīja, ka nav izpildīts neviens no EEZ līguma 61. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem. Tādēļ tas, ka Entra nemaksāja valsts nodevu, nav uzskatāms par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

Pirmkārt, ministrija atkārtoti pauda iepriekš izteikto argumentu, ka pasākums sabiedrībai Entra neradīja priekšrocību. Tas neietekmēja uzņēmuma kapitāla struktūru, viengabalainību un kopējo vērtību. Ja valsts nodeva un reģistrācijas nodevas būtu iekļautas sākuma bilancē, tā būtu bijusi citāda. Tā norādīja, ka Norvēģijas valdības viedoklis ir tāds, ka attiecīgais nodokļu pasākums nav nodalāms no uzņēmuma sākuma bilances. Turklāt valsts nodevas un reģistrācijas nodevu pamatnoteikumu mērķis ir aplikt ar nodevu reālus darījumus starp dažādiem saimnieciskajiem subjektiem. Ja darījums ir tikai šķietams un subjekti, kas īpašumu nodod un kas to pārņem, būtībā ir viens un tas pats subjekts, saskaņā ar ministrijas teikto galvenais princips Norvēģijas tiesībās būtu tāds, ka pārņemošajam uzņēmumam ļauj saglabāt nododošā uzņēmuma tiesisko situāciju (kontinuitātes princips). Ministrija uzskata, ka kontinuitātes princips nav attiecināms tikai uz īpaša veida darījumiem, bet gan uzskatāms par pamatnoteikumu, ja nododošais subjekts un pārņemošais subjekts būtībā ir viens un tas pats. Tādējādi Norvēģijas iestādes uzskata, ka Entra netika atbrīvota no tāda maksājuma, kas vispārīgā gadījumā būtu jāsedz no tās budžeta.

Otrkārt, ministrija atsaucās uz to, ka aplūkojamā gadījumā īpašumtiesību nodošana saskaņā ar apstrīdētā akta 3. pantu tika veikta kā nosaukuma maiņa, nevis kā īpašumtiesību nodošana. Tādējādi Entra nebija radies pienākums maksāt valsts nodevu, un, pēc Norvēģijas iestāžu viedokļa, nodokļu ieņēmumu zaudējuma nav bijis un, līdz ar to, valsts līdzekļi nav tērēti.

Treškārt, Norvēģijas iestādes apgalvoja, ka attiecīgais pasākums neietekmēja tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm. Ministrija uzskatīja, ka ar tirgus izpētes palīdzību var pārliecināties, vai pilsētas komerciālo platību nekustamā īpašuma tirgus Norvēģijā ir vienīgi valsts mēroga tirgus, kuru pārrobežu konkurence neskar. Ministrija uzskatīja, ka, izņemot ārvalstu ieguldījumus finanšu iestādēs, Norvēģijas nekustamā īpašuma tirgū nav darbojušies ieguldītāji, kas nav no Norvēģijas.

Ceturtkārt, ministrija apgalvoja, ka atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām nav selektīvs pasākums. Ministrija atsaucās uz to, ka galvenais kritērijs tam, lai nodokļu pasākumam piemērotu EEZ līguma 61. panta 1. punktu ir tas, ka pasākums ir nodokļu sistēmas piemērošanas izņēmums par labu atsevišķiem EBTA valsts uzņēmumiem. Tādēļ vispirms ir jānosaka, kāda ir parasti piemērojamā sistēma. Ja ar kādu nodokļu pasākumu atkāpjas no parastās sistēmas, jānoskaidro, vai šādu atkāpšanos var attaisnot ar nodokļu sistēmas vispārīgā režīma būtību. Ministrija uzskatīja, ka, ja par īpašumtiesību nodošanas procedūru izmanto nosaukuma maiņu, šāda prakse nav uzskatāma par izņēmumu nodokļu sistēmas piemērošanā. Ja Uzraudzības iestāde atzītu, ka minētā prakse ir nodokļu sistēmas piemērošanas izņēmums, ministrija uzskatītu, ka izņēmumu var attaisnot ar nodokļu sistēmas vispārīgā režīma būtību.

Visbeidzot, ministrija atsaucās uz Komisijas 2002. gada 5. jūnija Lēmumu C 27/99 (17) par atbrīvojumiem no īpašumtiesību nodošanas nodokļa, atsevišķus Itālijas valsts uzņēmumus pārstrukturējot par akciju sabiedrībām. Ministrijas viedoklis bija tāds, ka Itālijas lietā faktiskā situācija bija līdzīga tai, kāda ir aplūkojamā lietā, un ka uz to var attiecināt tos pašus apsvērumus. Ministrija secināja, ka atbrīvojumu var attaisnot ar nodokļu sistēmas vispārīgā režīma būtību un ka tas nav uzskatāms par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

Ar 2005. gada 30. jūnija vēstuli Tirdzniecības un rūpniecības ministrija iesniedza papildu argumentus, kādēļ atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevas nav uzskatāms par Entra piešķirtu ekonomisku priekšrocību. Ministrija norādīja uz to, ka Entra sākuma bilance tika sagatavota, izmantojot neto pašreizējās vērtības metodi. Attiecībā uz katru ēku tika novērtēta nākotnē paredzētā naudas plūsma, un tā tika diskontēta, izmantojot nepieciešamo peļņas normu. Peļņas norma tika noteikta, izmantojot pamatlīdzekļu cenu noteikšanas metodi, ņemot vērā salīdzinājumu ar citiem, konkurējošiem nekustamā īpašuma uzņēmumiem. Pašu kapitāls tika noteikts aptuveni 40 % apmērā, kas atbilst īpatsvaram citos, līdzīgos uzņēmumos.

Ministrija uzskatīja, ka īpašumu aprēķinātā vērtība bija vislabākā aplēse tam, ko ieguldītājs, “kuram nebūtu jāmaksā valsts nodeva un reģistrācijas nodevas”, būtu ar mieru maksāt par šo īpašumu portfeli. Ja īpašumu portfeļa pircējam (šajā gadījumā – Entra) būtu jāmaksā valsts nodeva un reģistrācijas nodevas, cena, kuru ieguldītājs būtu ar mieru maksāt, samazinātos par attiecīgo nodevu summu. Bilancē pie aktīviem uzrādītā īpašumu vērtība tiktu samazināta par šo summu, savukārt pie aktīviem uzrādītie finanšu līdzekļi – par to pašu summu samazināti, un tādējādi aktīvu kopējā vērtība paliktu tāda pati. Attiecībā uz pasīviem ne pašu kapitāls, ne kopējie parādi nemainītos, tomēr īstermiņa parāds palielinātos par valsts nodevas un reģistrācijas nodevu summu. Ministrija secināja, ka, sabiedrību Entra atbrīvojot no valsts nodevas un reģistrācijas nodevām, tās finansiālā situācija nemainījās.

Ministrija atzina, ka nevar izdarīt vispārīgu secinājumu, ka valsts nodevas maksāšanu vienmēr faktiski uzņemas īpašuma pārdevējs, jo tas atkarīgs no konkrētajiem apstākļiem. Tomēr šajā konkrētajā gadījumā slogu uzņēmās pārdevējs, jo nekustamā īpašuma novērtējuma metode, ko izmantoja, lai noteiktu Entra sākuma bilanci, nozīmēja, ka (pēc Uzraudzības iestādes neoficiāla tulkojuma): “Šādā gadījumā un, ja izmantota neto pašreizējās vērtības metode, no pirkšanas cenas tiktu atņemtas visas ar pirkumu saistītās izmaksas, tā kā visi elementi ietilpst pašā vērtības noteikšanas metodē, jo pretējā gadījumā pircējs neiegūtu nepieciešamo peļņas normu […]”.

3.4. Ieinteresēto pušu iesniegtie apsvērumi

Ar 2005. gada 4. maija vēstuli sabiedrību Entra pārstāvošais advokātu birojs Selmer iesniedza apsvērumus par Uzraudzības iestādes lēmumu sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru. Selmer apgalvoja, ka atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevas nav uzskatāms par sabiedrībai Entra piešķirtu priekšrocību un ka atbrīvojums atbilst Norvēģijas sistēmas būtībai un vispārējai loģikai.

Pirmkārt, Selmer norādīja uz to, ka uzņēmumu tika nolemts dibināt ar 40 % pašu kapitāla no kopējā kapitāla. No tā izrietēja, ka tad, ja Entra būtu jāmaksā valsts nodeva un reģistrācijas nodevas, īpašumu vērtība tiktu samazināta par attiecīgo nodevu summu un, lai pašu kapitāls paliktu 40 % līmenī, Norvēģijas valstij būtu jāiegulda uzņēmumā attiecīgā summa. Selmer uzskatīja, ka tādējādi uzņēmuma ekonomiskā situācija nemainījās un ka Entra nesaņēma ekonomisku priekšrocību.

Otrkārt, Selmer apgalvoja, ka visi valsts uzņēmumu reorganizācijas gadījumi ir notikuši, konsekventi balstoties uz kontinuitātes principu, un minēja reorganizācijas, kas veiktas Norvēģijas Apraides sabiedrībā (NRK), Telenor, Valsts dzelzceļa uzņēmumā (NSB), Posten Norge, Avinor, Mesta un Statkraft. Tādējādi Selmer pauda viedokli, ka atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevas atbilst Norvēģijas sistēmas būtībai un vispārējai loģikai.

4. Norvēģijas tiesību akti par valsts nodevu un reģistrācijas nodevu, reģistrējot nekustamā īpašuma nodošanu

4.1. Kādā gadījumā rodas pienākums maksāt valsts nodevu un reģistrācijas nodevu?

Viss nekustamais īpašums Norvēģijā ir reģistrēts nekustamā īpašuma reģistrā (Eiendomsregisteret), kurā kopš 1995. gada apvienota informācija no Tinglysingsregisteret/Grunnboken un GAB-registeret (Grunneiendommer, Adresser og Bygninger) (18).

Tinglysingsregisteret tika izveidots saskaņā ar 1935. gada Reģistrācijas likumu Nr. 2 (Lov om tinglysing). Par katru īpašumu reģistrā tiek iekļauti tā identifikācijas dati, kuros var norādīt informāciju par īpašumu, īpašumtiesībām, apgrūtinājumiem utt. Reģistrā cita starpā ir iekļauta informācija par tiesībām un pienākumiem, kas attiecas uz konkrētu īpašumu. Labticīgas ieinteresētās puses var paļauties uz nekustamā īpašuma reģistrā iekļauto informāciju.

Atbilstīgi 7. panta 1. punktam 1975. gada Valsts nodevas likumā Nr. 59 (Lov om dokumentavgift), reģistrējot nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošanu (hjemmelsoverføring), ir jāmaksā nodeva (dokumentavgift). Nodevas likme ir 2,5 %, ko piemēro īpašuma pārdošanas cenai. Nodeva ir jāmaksā jaunajam īpašniekam (skat. Finanšu ministrijas 1975. gada 16. septembra noteikumu par valsts nodevu 2.–6. iedaļu, ņemot vērā vēlāk izdarītos grozījumus).

Papildus tam par īpašumtiesību nodošanas reģistrāciju nekustamā īpašuma reģistrā saskaņā ar 1982. gada Tiesas nodevas likumu Nr. 86 (Rettsgebyrloven) ir jāmaksā reģistrācijas nodeva (tinglysingsgebyr). Laikā, kad tika reģistrēta sabiedrība Entra, šī nodeva bija noteikta NOK 982 (aptuveni EUR 123) apmērā par katru reģistrēto dokumentu. Noteikumi par valsts nodevas un reģistrācijas nodevas uzlikšanas nosacījumiem ir identiski.

Kā minēts, pienākums maksāt valsts nodevu rodas, reģistrējot īpašumtiesību nodošanu citai juridiskai personai (hjemmelsoverføring). Līdz ar to, ja nav notikusi īpašumtiesību nodošana citai juridiskai personai, bet tikai tās pašas juridiskās personas nosaukuma maiņa reģistrā (grunnboken), valsts nodeva nav jāmaksā.

Tiesiski nav noteikts pienākums reģistrā reģistrēt (tinglyse) ar nekustamo īpašumu saistītās tiesības (īpašumtiesības utt.) Lai īpašumtiesību nodošana būtu spēkā, šo nodošanu nav nepieciešams reģistrēt. Tomēr tas, kuram ir šīs īpašumtiesības, var tās reģistrēt, lai aizsargātu savas tiesības attiecībā pret trešām personām.

4.2. Kādā gadījumā var mainīt īpašnieka nosaukumu, nemaksājot valsts nodevu?

Valsts nodevas maksāšanas kārtība laika posmā no 1990. gada līdz 2005. gada 1. jūlijam – laikā, kad tika dibināta Entra – bija noteikta divu veidu apkārtrakstos, proti, Norvēģijas Tieslietu ministrijas 1990. gada 25. maija Apkārtrakstā G-37/90 un Norvēģijas Muitas un akcīzes direkcijas (Toll- og Avgiftsdirektoratet) ikgadējos apkārtrakstos (19). Saskaņā ar ikgadējo apkārtrakstu 1.1. punktu atbrīvojumu no valsts nodevas nevar piešķirt, ja tam nav tieši noteikta pamata Valsts nodevas likumā vai parlamenta lēmumos (20).

i) Uzņēmumu apvienošana

Saskaņā ar Norvēģijas Tieslietu ministrijas informāciju uzņēmumu apvienošanas gadījumā nenotiek īpašumtiesību nodošana Valsts nodevas likuma izpratnē. Pietiek ar to, ka apvienošanos reģistrē nekustamā īpašuma reģistrā, apstiprinot, ka uzņēmums apvienojies ar citu uzņēmumu. Šādu apstiprinājumu var sniegt uzņēmumu reģistrs, un šādā gadījumā reģistrācijas nodeva un valsts nodeva nav jāmaksā. Tas attiecas uz apvienošanos, kas notiek starp sabiedrībām ar ierobežotu atbildību 1976. gada 4. jūnija Likuma Nr. 59 (Likums par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību) (21) 14(7) iedaļas izpratnē, kā arī uz citiem apvienošanās gadījumiem, balstoties uz tā paša likuma 14. nodaļu, un krājbanku apvienošanos (1961. gada 24. maija Likuma Nr. 1 (Krājbanku likums) 8. nodaļa) (22).

ii) Uzņēmumu sadalīšana saskaņā ar 1976. gada Likumu par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību

Ja, veicot uzņēmuma sadalīšanu, īpašumtiesības uz nekustamo īpašumu no sākotnējā uzņēmuma (A) tiek nodotas atdalītajam uzņēmumam (B), saskaņā ar Apkārtrakstu G-37 un ar Norvēģijas Muitas un akcīzes direkcijas ikgadējo apkārtrakstu 1.4. punktu ir jāmaksā gan reģistrācijas nodeva, gan valsts nodeva (23).

Turpretim, ja nekustamais īpašums paliek pie uzņēmuma A, no kura nodalīts uzņēmums B, reģistrācijas nodevas nav jāmaksā (24). Tas ir tādēļ, ka šajā gadījumā nekustamais īpašums netiek nodots jaunam tiesību subjektam (kā tas notiktu tad, ja nekustamais īpašums tiktu nodots atdalītajam uzņēmumam).

iii) Kopīpašuma sabiedrības īpašumtiesību nodošana līgumsabiedrībai

Aplūkojamā laika posmā kopīpašuma sabiedrības nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošana pilnas atbildības līgumsabiedrībai vai komandītsabiedrībai (vai otrādi) nozīmēja, ka notiek nodošana no viena tiesību subjekta otram. Tādējādi saskaņā ar Apkārtrakstu G-37 un ar Norvēģijas Muitas un akcīzes direkcijas ikgadējo apkārtrakstu 1.4. punktu bija jāmaksā valsts nodeva.

iv) Uzņēmuma formas pārveide

Apkārtrakstā nav paredzēta tāda situācija, kurā uzņēmuma formu pārveido no vienas formas citā. Norvēģijas valdības 2002. gada 4. jūnija vēstulē ir teikts, ka šādās situācijas pamatnoteikums ir tāds, ka “jānotiek īpašumtiesību nodošanai. Līdz ar to ir jāmaksā reģistrācijas nodeva un valsts nodeva. Praksē tiesību akti ir tikuši piemēroti šādā veidā.” Tomēr Norvēģijas valdība uzskata, ka jābūt iespējai izskatīt šā noteikuma izņēmumus, balstoties uz apsvērumiem saistībā ar kontinuitātes principu (25).

Attiecībā uz šo Uzraudzības iestāde konstatē, ka Apelācijas tiesa ar 1997. gada 9. oktobra nolēmumu, kas publicēts LF-1997-671, atzina, ka kommandittselskap pārveide par aksjeselskap (“North West Terminalen AS”) rada pienākumu maksāt valsts nodevu. Šajā jautājumā Lagmannsrett atsaucās uz iepriekš minētajiem Tieslietu ministrijas un Muitas un akcīzes direkcijas apkārtrakstiem un atzina, ka saskaņā ar Valsts nodevas likumu nodeva ir jāmaksā, ja vien pašā likumā vai tā piemērošanas noteikumos nav noteikts pretējais. Tā kā jaunais uzņēmums bija cita juridiska persona salīdzinājumā ar sākotnējo, netika ņemts vērā, ka jaunā uzņēmuma īpašnieki bija tie paši un ka tādējādi reāli mainījās vienīgi uzņēmuma darbības forma.

Papildus tam var atsaukties uz Norvēģijas valdības 2002. gada 4. jūnija vēstules 1. pielikumā minēto gadījumu, kurā Norvēģijas iestādes atteicās atbrīvot no nodevas selveiende institusjon pārveidi par allmenaksjeselskap.

v) Pašvaldības īpašumtiesību nodošana atsevišķai pašvaldības īpašumā esošai juridiskai personai

Norvēģijas iestāžu un Uzraudzības iestādes pārstāvju tikšanās reizē 2005. gada 19. maijā Norvēģijas iestādes norādīja, ka saskaņā ar Entra dibināšanas laikā piemērojamiem apkārtrakstiem tādas reorganizācijas gadījumā, kad ēkas īpašumtiesības pārietu no pašvaldības uz šīs pašvaldības īpašumā esošu sabiedrību ar ierobežotu atbildību, valsts nodeva būtu jāmaksā. Turpretim jau labu laiku bijusi prakse valsts nodevu nepiemērot, ja īpašumtiesību nodošana notiek, veicot reorganizāciju saskaņā ar 1999. gada 29. janvāra likumu par starppašvaldību uzņēmumiem (26).

vi) Prakse pēc 2005. gada 1. jūlija

Tā kā, dibinot sabiedrību Entra, nekustamā īpašuma reģistrā tika reģistrēta nosaukuma maiņa, iepriekš aprakstītie noteikumi ir pamats salīdzinājumam ar apstrīdētā akta 3. pantu. Tomēr jānorāda, ka 2005. gada 21. jūnijā Tieslietu ministrija pieņēma jaunu Apkārtrakstu G-6/05 par nekustamā īpašuma nodošanas procedūru uzņēmumu apvienošanas, sadalīšanas un pārveides gadījumā (27). Ar jauno apkārtrakstu, kas stājās spēkā 2005. gada 1. jūlijā, tika noteikta jauna kārtība, kas paredz situācijas, kurās īpašnieka nosaukuma maiņa netiek uzskatīta par īpašumtiesību nodošanu. Saskaņā ar jauno apkārtrakstu turpmāk reģistrācija uzņēmumu sadalīšanas gadījumā, balstoties uz kontinuitātes principu, veicama tāpat kā, piemērojot valsts nodevas noteikumus uzņēmumu apvienošanas gadījumā, un tādējādi valsts nodeva vairs nav jāpiemēro. Tas pats attiecas arī uz pārveides gadījumiem, balstoties uz Likuma par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību 13., 14. un 15. nodaļu un Likumu par akciju sabiedrībām.

Turpretim valsts nodeva saskaņā ar jauno apkārtrakstu joprojām jāmaksā, ja nekustamo īpašumu nodod atbilstīgi noteikumiem, kas nebalstās uz kontinuitātes principu (piemēram, apvienojot pilnas atbildības līgumsabiedrības (ansvarlige selskaper)). Tāpat valsts nodeva joprojām būs jāmaksā, ja notiek uzņēmuma formas maiņa, piemēram, pilnas atbildības līgumsabiedrību pārveidojot par sabiedrību ar ierobežotu atbildību.

5. Citi valsts uzņēmumu reorganizācijas gadījumi

Kā minēts Norvēģijas iestāžu 2003. gada 4. jūnija vēstulē, citos reorganizācijas gadījumos piemēroti līdzīgi noteikumi kā apstrīdētajā aktā (Posten AS, NSB AS, Mesta AS, Avinor AS, Telenor AS un veselības aizsardzības uzņēmumu gadījumā) (28).

Uzraudzības iestāde konstatē, ka bijuši arī tādi reorganizācijas gadījumi, kuros netika pieņemts tāds noteikums kā apstrīdētajā aktā. Uzraudzības iestādei zināmie reorganizācijas gadījumi, kuros netika pieņemts šāds noteikums, ir BaneTele AS, Secora AS un Statkraft AS dibināšana.

BaneTele AS visā valsts teritorijā piedāvā kabeļu platjoslas tīkla pakalpojumus. Šī sabiedrība ar ierobežotu atbildību dibināta 2001. gada 1. jūlijā. Pirms tam šā veida darbības bija viens no Valsts dzelzceļa pārvaldes (Jernbaneverket) darbības veidiem. BaneTele ir sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kurā 100 % akciju pieder Norvēģijas valstij, ko pārstāv Tirdzniecības un rūpniecības ministrija. Valsts dzelzceļa pārvalde Transporta un sakaru ministrijas vārdā atbild par valsts dzelzceļu tīkla pārvaldīšanu. Izveidot sabiedrību ar ierobežotu atbildību BaneTele parlamentam tikai ierosināts ar priekšlikumiem St.prp. nr. 80 (2000–2001) Omdanning av BaneTele til aksjeselskap (29) un Ot.prp. nr. 93 (2000–2001) Om lov om omdanning av Jernbaneverkets kommersielle televirksomhet til aksjeselskap (30). Priekšlikumā Ot.prp. nr. 93 (2000–2001) un attiecīgi pieņemtajā likumā (2001. gada 15. jūnija likums) nav noteikumu, kas būtu līdzīgi apstrīdētā akta 3. pantam.

Secora AS ir specializēts darbuzņēmējs drošu un efektīvu ostu un piekrastes ūdensceļu attīstīšanas jomā. Šī sabiedrība ar ierobežotu atbildību dibināta 2005. gada 1. janvārī. Līdz tam ar to nodarbojās Norvēģijas Piekrastes administrācija (Kystverket). Secora AS 100 % akciju pieder Norvēģijas valstij, ko pārstāv Zvejniecības un piekrastes lietu ministrija. Norvēģijas Piekrastes administrācija ir valsts aģentūra, kas atbild par piekrastes apsaimniekošanu, drošību jūrā un sakariem. Izveidot Secora AS tika ierosināts ar priekšlikumiem St.prp. nr. 1 (2004–2005) Om omdanning av Kystverkets produksjonsvirksomhet til statlig aksjeselskap m.m. (31) un Ot.prp. nr. 20 (2004–2005) Om lov om omdanning av Kystverkets produksjonsvirksomhet til statsaksjeselskap (32). Priekšlikumā Ot.prp. nr. 20 (2004–2005) un attiecīgi pieņemtajā likumā (2004. gada 17. decembra likums) nav noteikumu, kas būtu līdzīgi apstrīdētā akta 3. pantam.

Statkraft AS ir lielākais elektroenerģijas ražotājs Norvēģijā. Šī sabiedrība ar ierobežotu atbildību dibināta 2004. gada 1. oktobrī. Pirms tam šī sabiedrība bija valsts uzņēmums (Statsforetak (SF)), un Statkraft SF joprojām ir oficiālais Statkraft AS īpašnieks. Pirmais ierosinājums izveidot sabiedrību ar ierobežotu atbildību parlamentam tikai izteikts ar priekšlikumu St.meld. nr. 22 (2001–2002) Et mindre og bedre statlig eierskap (33) un pēc tam ar St.prp. nr. 53 (2003–2004) Statens eierskap i Statkraft SF (34) un Ot.prp. nr. 63 (2003–2004) Om lov om omorganisering av Statkraft SF (35). Priekšlikumā St. prp. nr. 53 (2003–2004) valdība atzina, ka reorganizācijas rezultātā būs jāmaksā valsts nodeva (pēc Uzraudzības iestādes neoficiāla tulkojuma) “saskaņā ar parasto [Valsts nodevas] likumā noteikto kārtību” un ka attiecīgo izmaksu rezultātā samazināsies uzņēmuma peļņa un, līdz ar to, arī dividenžu aprēķina bāze. Aplēstā valsts nodevas summa bija 1,5 miljardi Norvēģijas kronu (aptuveni 188 miljoni euro) (36).

II. NOVĒRTĒJUMS

1. Valsts atbalsta esība

EEZ līguma 61. panta 1. punktā noteikts:

“Ja vien šajā līgumā nav paredzēts citādi, ar līgumu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir EK dalībvalsts vai EBTA valsts, vai jebkādā veidā sniedz no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences traucējumus, dodot priekšroku atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai, ciktāl šāds atbalsts ietekmē tirdzniecību starp Līgumslēdzējām Pusēm.”

Pasākumu uzskata par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē, ja tas atbilst visiem četriem tālāk minētajiem kritērijiem:

1) atbalstu piešķīrusi valsts vai tas piešķirts no valsts līdzekļiem;

2) atbalsts tā saņēmējiem rada priekšrocības, kuru rezultātā samazinās izmaksas, kas parasti jāsedz, veicot uzņēmējdarbību;

3) piešķirtā priekšrocība ir īpaša vai selektīva tādā ziņā, ka rada labvēlīgākus apstākļus atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai;

4) atbalsts rada vai draud radīt konkurences traucējumus un ietekmē tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm.

Uzraudzības iestāde savā lēmumā sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru izteica provizorisku secinājumu, ka visi minētie nosacījumi ir izpildīti, savukārt Norvēģijas valdība apgalvoja, ka nav izpildīts neviens no minētajiem nosacījumiem (37). Tādēļ Uzraudzības iestādei atbrīvojums no valsts nodevas jāizskata, ņemot vērā attiecīgo judikatūru, lai tādējādi noteiktu, vai tas uzskatāms par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

1.1. Nosacījums, ka atbalsts jāpiešķir valstij vai no valsts līdzekļiem

Saskaņā ar iedibināto judikatūru (38) uzskata, ka pirmais minētais nosacījums ir izpildīts, ja pasākums tieši vai netieši rada kaut kāda veida finansiālu slogu valsts līdzekļiem.

Uzraudzības iestāde savā lēmumā sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru izteica provizorisku secinājumu, ka no apstrīdētā akta 3. panta izriet, ka netika samaksāta valsts nodeva, kas citkārt būtu jāmaksā. Šis atbrīvojums no valsts nodevas maksāšanas Norvēģijas valstij radīja tiešus ieņēmumu zaudējumus, kas bija vienādi ar valsts līdzekļu patēriņu. Tādējādi Uzraudzības iestāde izdarīja provizorisku secinājumu, ka pirmais nosacījums ir izpildīts.

Savukārt Norvēģijas iestādes savos apsvērumos, atbildot uz lēmumu sākt procedūru, apgalvoja (37), ka, tā kā sabiedrībai Entra vispār nebija radies pienākums maksāt valsts nodevu (jo “īpašumtiesību nodošana šajā gadījumā tika veikta kā nosaukuma maiņa, nevis kā īpašumtiesību nodošana”), nodokļu ieņēmumu zaudējuma nav bijis un, līdz ar to, valsts līdzekļi nav tikuši tērēti.

Uzraudzības iestāde nevar piekrist šim argumentam. Parasti tādu priekšrocību nodokļu atbrīvojuma veidā, uz ko attiecas 61. panta 1. punkts, sniedz kā tieši noteiktu atbrīvojumu. Tomēr, tā kā 61. panta 1. punktā izšķirošas ir valsts tiesību sistēmas sekas, nevis attiecīgās formalitātes, pants attiecas arī uz situācijām, kurās nodokļu atvieglojums ir radies netieši, pamatojoties uz kādu juridisku konstrukciju (šajā gadījumā – “nosaukuma maiņu”), no kā izriet, ka nodoklis nav jāmaksā. Abās situācijās – un attiecībā uz konkrēto lietu – sekas ir tādas, ka reģistrācija nekustamā īpašuma reģistrā var notikt, nemaksājot valsts nodevu, un tas ir iespējams tikai īpašās tiesību normas dēļ. Šāda beznodokļu reģistrācija nebūtu varējusi notikt, ja nebūtu īpašās tiesību normas.

Norvēģijas valdība savā priekšlikumā parlamentam (39) atzina, ka ļoti apšauba, ka par Stasbygg īpašumu nodošanu Entra būtu jāmaksā valsts nodeva. Tomēr, kā norādīts tālāk 1.2. punktā, Norvēģijas valdība nav pārliecinoši pierādījusi, ka valsts īpašumu nodošanu sabiedrībai Entra būtu bijis iespējams atbrīvot no valsts nodevas, ja nebūtu īpašā noteikuma 2000. gada 18. februāra likuma 3. pantā. Nevienā citā Norvēģijas tiesību aktā nav konkrēti noteikts, ka šāds darījums ir atbrīvots no vispārējā noteikuma, ka par īpašumtiesību maiņas reģistrāciju jāmaksā valsts nodeva. Turklāt Uzraudzības iestāde neredz iespēju, kā Statsbygg reorganizāciju būtu bijis iespējams atbrīvot no nodevas saskaņā ar toreizējo Reģistrācijas likuma interpretāciju, ja nebūtu bijis 2000. gada 18. februāra likuma 3. panta.

Tādēļ Uzraudzības iestāde joprojām uzskata, ka pirmais nosacījums ir izpildīts.

1.2. Nosacījums, ka pasākumam jābūt īpašam vai selektīvam tādā ziņā, ka tas rada labvēlīgākus apstākļus “atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai”

1.2.1. Faktiskā selektivitāte

Uzraudzības iestāde savā lēmumā sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru izteica provizorisku secinājumu, ka īpaša likuma pieņemšana, ar ko atbrīvo no valsts nodevas (tikai vienu atsevišķu uzņēmumu – Entra), kvalificējama kā selektīvs pasākums.

Turpretim Norvēģijas iestādes, atsaucoties uz iepriekš izklāstītajiem argumentiem saistībā ar kontinuitātes principu, apgalvoja, ka prakse īpašumtiesību nodošanu veikt ar nosaukuma maiņas procedūru nav uzskatāma par faktisku izņēmumu vispārējās nodokļu sistēmas piemērošanā. Tādējādi tas esot vispārējs pasākums.

Uzraudzības iestāde atsaucas uz Uzraudzības iestādes Valsts atbalsta pamatnostādņu 17B.3.1. nodaļu par uzņēmumu tiešajiem nodokļiem saistībā ar īpašiem vai selektīviem nodokļu pasākumiem, kurā teikts:

“Nodokļu pasākumi, kas ir pieejami visiem uzņēmējiem, kuri darbojas kādā EBTA valstī, parasti ir vispārēji pasākumi. Tiem jābūt pilnīgi un vienlīdz pieejamiem visiem uzņēmumiem, ar vienādiem pieejas noteikumiem un to darbības jomu nedrīkst de facto samazināt, izmantojot, piemēram, valsts diskrecionāru varu attiecībā uz to piešķiršanu vai citus faktorus, kas ierobežo to faktisko iedarbību.”

Apstrīdētais akts attiecas tikai uz konkrētu darījumu starp Statsbygg un Entra. Ir taisnība, ka līdzīgi akti tika pieņemti, dibinot citas valsts sabiedrības ar ierobežotu atbildību (skat. I daļu). Tomēr tas, ka līdzīgi noteikumi tikuši ieviesti attiecībā uz vairākiem citiem valsts īpašuma privatizācijas gadījumiem, nenozīmē, ka konkrētais lex specialis tādēļ nebūtu uzskatāms par selektīvu.

Pirmkārt, nevar ignorēt faktu, ka citos valsts uzņēmumu reorganizācijas gadījumos netika pieņemti tādi noteikumi kā apstrīdētajā aktā. Piemēram, dibinot BaneTele (40), jauno sabiedrību ar ierobežotu atbildību neatbrīvoja no valsts nodevas maksāšanas. Tas pats sakāms par Secora AS (41) dibināšanu. Statkraft reorganizācijas gadījumā Norvēģijas valdība noteica, ka uzņēmumam valsts nodeva jāmaksā saskaņā ar parasto kārtību (42).

Otrkārt, nodokļu tiesību akti, ar ko valsts uzņēmumu reorganizācijai nosaka labvēlīgākus nosacījumus nekā privātu uzņēmumu pārstrukturēšanai, jebkurā gadījumā ir atzīstami par selektīviem 61. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr saskaņā ar Valsts nodevas likumu izejas punkts bija tāds, ka jebkura īpašumtiesību pāreja starp dažādiem tiesību subjektiem rada pienākumu maksāt valsts nodevu neatkarīgi no tā, vai jaunais īpašnieks turpina veikt tādu pašu saimniecisko darbību vai nē. Kā izklāstīts iepriekš, līdz 2005. gada jūlijam gan Tieslietu ministrijas 1990. gada apkārtraksts, gan Muitas un akcīzes direkcijas apkārtraksti noteica tikai vienu šā noteikuma izņēmumu. Abu veidu apkārtrakstos ir nepārprotami noteikts, ka tikai gadījumos, kad īpašumtiesības tiek nodotas, apvienojot sabiedrības ar ierobežotu atbildību, saskaņā ar kontinuitātes apsvērumiem jaunā īpašnieka reģistrāciju var veikt kā nosaukuma maiņu, nevis kā īpašumtiesību maiņu, kuras gadījumā būtu jāmaksā valsts nodeva. Pretēji tam, valsts nodeva bija jāmaksā, ja nekustamā īpašuma reģistrā reģistrēja īpašumtiesību maiņu, sadalot uzņēmumu, pārveidojot uzņēmuma formu, kopīpašuma sabiedrības īpašumtiesības nododot līgumsabiedrībai, kā arī pašvaldības īpašumtiesības nododot atsevišķai pašvaldības īpašumā esošai juridiskai personai (43). Tas tika skaidri atzīts arī iepriekš citētajā Apelācijas tiesas spriedumā, kurā noteikts, ka valsts nodeva ir jāmaksā, ja komandītsabiedrību (kommandittselskap) pārveido par sabiedrību ar ierobežotu atbildību, pat ja jaunā uzņēmuma īpašnieki paliek tie paši un reāli mainās vienīgi uzņēmuma darbības forma.

Uzraudzības iestāde uzskata, ka Entra dibināšanas gadījums nav analoģisks uzņēmumu apvienošanai. Tas daudz vairāk līdzinās uzņēmuma sadalīšanai, vienas juridiskās personas pārveidei par citu vai kādas pašvaldības darbības nodalīšanai, izveidojot atsevišķu tiesību subjektu. Tādējādi Entra dibināšanai līdzīgākajiem darījumu veidiem laikā, kad dibināja Entra, nebija iespējams piemērot tādu atbrīvojumu no valsts nodevas, kas līdzinātos apstrīdētā akta 3. pantā noteiktajam.

Tādējādi apstrīdētā akta 3. pantu nevar atzīt par jau esošu vispārēju (neselektīvu) noteikumu par nodevu nemaksāšanu, konkrētu veidu īpašumtiesību nodošanu reģistrējot nekustamā īpašuma reģistrā. Līdz ar to pasākums faktiski bija selektīvs.

1.2.2. Vai atbrīvojumu no valsts nodevas var attaisnot ar nodokļu sistēmas būtību vai vispārīgo režīmu?

Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru (44) var nošķirt:

— diferencētu pieeju, ko izraisa parasto noteikumu pamatprincipu piemērošana īpašām situācijām (atbalsta nav);

— diferencētu pieeju, kas atsevišķiem uzņēmumiem rada labvēlīgākus apstākļus, atkāpjoties no parasto noteikumu iekšējās loģikas (atbalsts ir) (45).

Šāda veida nodalījums aprakstīts arī Uzraudzības iestādes Valsts atbalsta pamatnostādņu 17B.3.4(1) punktā par uzņēmumu tiešajiem nodokļiem saistībā ar atkāpes attaisnošanu ar “sistēmas būtību vai vispārīgo režīmu”: “Dažu pasākumu atšķirīgā būtība ne vienmēr nozīmē to, ka tie jāuzskata par valsts atbalstu. Tas attiecas uz pasākumiem, kas no ekonomiskā viedokļa ir nepieciešami nodokļu sistēmas netraucētai darbībai un efektivitātei. Tomēr šāda pamatojuma sniegšana ir EBTA valsts pienākums.” Šo pēdējo noteikumu par pierādīšanu ir apstiprinājusi arī Eiropas Kopienu Tiesa (46).

Norvēģijas iestādes apgalvoja, ka, “pat ja Uzraudzības iestāde atzītu, ka šī prakse (nosaukuma maiņa kā īpašumtiesību nodošanas procedūra, tādējādi neradot pienākumu maksāt valsts nodevu) ir parastā noteikuma izņēmums, to var attaisnot ar nodokļu sistēmas būtību vai vispārīgo režīmu”. Lai pamatotu šo nostāju, Norvēģijas iestādes apgalvoja, ka kontinuitātes princips un šā principa piemērošanas apsvērumi, tostarp attiecībā uz valsts nodevu, šajā gadījumā nozīmē, ka atbrīvojums no valsts nodevas iekļaujas Norvēģijas attiecīgo tiesību loģikā un būtībā. Tās uzskatīja, ka apstrīdētajā aktā atspoguļojas kontinuitātes princips un ka tas ir saskaņā ar pārstrukturēšanas vispārīgajiem noteikumiem.

Attiecībā uz šo argumentu Uzraudzības iestāde norāda, ka šajā konkrētajā gadījumā jautājums ir par kontinuitātes principa piemērošanu attiecībā uz pienākumu maksāt valsts nodevu, nevis par kontinuitātes principa piemērošanu vispār, šajā gadījumā – komerctiesībām.

Balstoties uz iepriekš I.4. punktā sniegto analīzi par valsts nodevu noteikumiem, Uzraudzības iestāde uzskata, ka, lai gan kontinuitātes principam Entra dibināšanās laikā varēja būt ievērojama loma Norvēģijas tiesībās, tajā laikā tas nebija raksturīgs un vispārīgs valsts nodevu noteikumu un to piemērošanas prakses elements attiecībā uz citiem uzņēmumu reorganizācijas veidiem.

Kā jau minēts, līdz 2005. gada jūlijam tikai gadījumos, kad īpašumtiesības tika nodotas, apvienojot sabiedrības ar ierobežotu atbildību, saskaņā ar kontinuitātes apsvērumiem jaunā īpašnieka reģistrāciju varēja veikt kā nosaukuma maiņu, nevis kā īpašumtiesību maiņu, kuras gadījumā būtu jāmaksā valsts nodeva.

Pretēji tam, valsts nodeva bija jāmaksā, ja nekustamā īpašuma reģistrā reģistrēja īpašumtiesību maiņu, sadalot uzņēmumu, pārveidojot uzņēmuma formu, kopīpašuma sabiedrības īpašumtiesības nododot līgumsabiedrībai, kā arī pašvaldības īpašumtiesības nododot atsevišķai pašvaldības īpašumā esošai juridiskai personai (47).

Norvēģijas iestādes skaidroja, ka pamatojums vispārīgo valsts nodevas noteikumu izņēmumam rodams kontinuitātes principā. Tomēr šīs iestādes nav izskaidrojušas pamatojumu, kādēļ iepriekš minētajos dažādu veidu darījumos piemērotas dažādas pieejas. Tieši otrādi, Norvēģijas valdība ir atzinusi, ka tiešām būtu loģiskāk uzņēmumu apvienošanai un atsevišķiem citiem reorganizācijas veidiem piemērot vienādu pieeju. Tomēr tikai no 2005. gada jūlija – aptuveni piecus gadus pēc Entra dibināšanas – ir spēkā Valsts nodevas likuma mainītā interpretācija, kuras rezultātā ir saskaņota dažādām situācijām piemērojamā pieeja. Pamatojoties uz to, Uzraudzības iestāde secina, ka Valsts nodevas likuma interpretācijai Entra dibināšanas laikā grūti rast citādu loģiku nekā to, kas izriet no minētajiem apkārtrakstiem, proti, ka no vispārīgā gadījumā maksājamās valsts nodevas var izvairīties tikai tad, ja apvienojas sabiedrības ar ierobežotu atbildību. Kā minēts iepriekš, kontinuitātes princips attiecībā uz Valsts nodevas likumu tika piemērots tikai un vienīgi šādā gadījumā.

Kā minēts iepriekš 1.2.1. punktā, Uzraudzības iestāde jebkurā gadījumā uzskata, ka Entra dibināšana daudz vairāk līdzinās tām situācijām, kurās tolaik, veicot reģistrēšanu nekustamā īpašuma reģistrā, valsts nodeva bija jāmaksā, nekā situācijām, kurās tā nebija jāmaksā. Balstoties uz to, Uzraudzības iestāde neredz pamatojumu tam, ka apstrīdētajā aktā noteiktais atbrīvojums būtu attaisnojams ar atbrīvojuma piemērošanas laikā spēkā esošo Norvēģijas valsts nodevas noteikumu būtību un loģiku. Tas, ka līdzīgi valsts saimnieciskās darbības reorganizācijas gadījumi arī ir tikuši atbrīvoti no valsts nodevas, nekādi nemaina novērtējumu. Ar kontinuitātes principa pamatā esošajiem mērķiem nevar attaisnot to, ka atsevišķos reorganizācijas gadījumos izdara vispārīgo valsts nodevas noteikumu izņēmumu, ja tajā pašā laikā līdzīgākajos privātu uzņēmumu reorganizācijas gadījumos līdzīga veida izņēmumu neizdara.

1.2.3. “Itālijas lieta”

Norvēģijas iestādes atsaucās uz Eiropas Komisijas lēmumu un apgalvoja, ka attiecīgajā lietā faktiskā situācija bija tāda pati kā Entra gadījumā.

Komisija savā 2002. gada 5. jūnija lēmumā (48) bija sniegusi vērtējumu par Itālijas tiesību aktiem, kuros paredzēts īpašs nodokļu režīms valsts kontrolētām akciju sabiedrībām, kas izveidotas saskaņā ar īpašu likumu. Itālijas tiesībās bija skaidri noteikts atbrīvojums no visiem īpašumtiesību nodošanas nodokļiem, kas saistīti ar specializētu un pašvaldības uzņēmumu pārveidi par akciju sabiedrībām (“atbrīvojums no īpašumtiesību nodošanas nodokļa”). Itālijas tiesību sistēmā īpašumtiesību nodošanas nodokli parasti piemēro jauna saimnieciskā subjekta izveides gadījumā vai tad, ja aktīvi no viena saimnieciskā subjekta tiek nodoti citam saimnieciskajam subjektam. Tomēr Itālijas iestādes paskaidroja, ka uzņēmumu juridiskā statusa maiņas gadījumā (t. i., “ja mainās uzņēmuma juridiskais statuss, taču no ekonomiskā viedokļa uzņēmums paliek tas pats”) Itālijas tiesībās vispārīgā gadījumā tiek ievērots nodokļu neitralitātes princips (tas nozīmē, ka nodokli nepiemēro) (49).

Komisija konstatēja, ka, lai gan šķiet, ka pašvaldības uzņēmuma darbības izbeigšana un “jaunas” akciju sabiedrības izveide ir līdzvērtīga jauna saimnieciskā subjekta izveidei, tas tā šķiet tikai juridisko formalitāšu dēļ. Faktiski jaunā akciju sabiedrība ir tas pats saimnieciskais subjekts kā pašvaldības uzņēmums, tikai darbojas citā juridiskajā statusā. Balstoties uz to, Komisija atzina par pieļaujamu, ka Itālijas tiesībās ietverto vispārīgo nodokļu neitralitātes principu līdzīgi piemēro situācijās, uz kurām attiecas īpašais nodokļu režīms. Tādējādi īpašumtiesību nodošanas nodoklis nebija jāmaksā (50).

Uzraudzības iestāde Komisijas pamatojumu izprot tādējādi, ka, ja valsts likums par valsts nodevu privātu uzņēmumu pārveides gadījumā balstās uz vispārīgo nodokļu neitralitātes principu – kur atskaites punkts ir tā paša saimnieciskā subjekta darbības turpināšana, nevis jautājums par to, vai šo darbību veicošais tiesiskais subjekts ir tas pats –, tad šāda nodokļu režīma loģikai atbildīs arī šā principa piemērošana tādās situācijās, kurās valsts vai pašvaldība nodala kādu saimniecisku subjektu, kas līdz šim darbojies kā daļa no valsts vai pašvaldības, izveidojot atsevišķu juridisku personu.

Uzraudzības iestāde pilnībā piekrīt šādai pieejai. Tomēr katras nodokļu sistēmas loģika ir jāvērtē atsevišķi. Komisijas lēmums balstījās uz to, ka Itālijas tiesību sistēmā ir paredzēta iespēja atbrīvot no īpašumtiesību nodošanas nodokļa, ja notiek uzņēmuma formas pārveide. Turpretim Norvēģijas tiesību sistēmā, kā to interpretēja un piemēroja nodokļu iestādes, šāda iespēja nebija paredzēta. Kā jau minēts, sabiedrības Entra reorganizācijai līdzīgi gadījumi privātajā sektorā (uzņēmumu sadale vai uzņēmuma formas pārveide) nebija atbrīvoti no valsts nodevas maksāšanas. Tādējādi Uzraudzības iestādes viedoklis ir tāds, ka faktiskā situācija šajās divās lietās atšķiras. Tas, ka kontinuitātes princips ticis piemērots citās Norvēģijas tiesību jomās, īpaši attiecībā uz komerctiesībām un tiesību normām par konkrēta subjekta aplikšanu ar tiešajiem nodokļiem, nevar tikt ņemts vērā, salīdzinot Itālijas un Norvēģijas situācijas.

1.2.4. Secinājums attiecībā uz selektivitāti

Secinājums ir tāds, ka pasākums uzskatāms par selektīvu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē, un tas nevar tikt kvalificēts citādi, atsaucoties uz Norvēģijas valsts nodevas noteikumu būtību un loģiku.

1.3. Nosacījums, ka atbalstam tā saņēmējiem jārada priekšrocības, kuru rezultātā samazinās izmaksas, kas parasti jāsedz, veicot uzņēmējdarbību

Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas (51) judikatūru un Uzraudzības iestādes Valsts atbalsta pamatnostādņu 17B.3.1(2) nodaļu “ar atbalsta pasākumu tā saņēmēji tiek atbrīvoti no izmaksām, kas parasti tiktu segtas no to budžeta. Šāda priekšrocība var izpausties kā dažādi nodokļu sloga samazinājumi, ieskaitot […] pilnīg[u] vai daļēj[u] nodokļu summas samazināšan[u] (piemēram, atbrīvojums no nodokļa vai nodokļu atlaide)”.

Pieņemot apstrīdētā akta 3. panta tiesību normu, Entra tika atbrīvota no valsts nodevu izmaksām aptuveni 81 miljona Norvēģijas kronu apmērā (teju 10 miljoni euro). Kā norādīts iepriekš 1.1. un 1.2. punktā, pretējā gadījumā šīs nodevas būtu bijis jāsedz no uzņēmuma budžeta. Balstoties uz to, Uzraudzības iestāde savā lēmumā sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru izteica provizorisku secinājumu, ka Entra saņēma priekšrocību EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

Turpretim Norvēģijas iestādes apgalvoja, ka divu iemeslu dēļ šis nosacījums nav izpildīts. Pirmkārt, atbrīvojums Entra neradīja labāku konkurences situāciju salīdzinājumā ar privātiem ieguldītājiem. Otrkārt, uzņēmuma kapitāla struktūra, viengabalainība un kopējā vērtība nebūtu mainījusies, ja valsts nodeva būtu samaksāta. Tālāk sniegts Uzraudzības iestādes viedoklis par katru no argumentiem.

1.3.1. Salīdzinājums ar privātiem uzņēmumiem

Kā minēts iepriekš I.3.1. punktā, Norvēģijas valdība savā priekšlikumā parlamentam apgalvoja, ka, veidojot jaunu uzņēmumu, privāts īpašnieks varētu izvēlēties tādu risinājumu, ka īpašumtiesības netiktu nodotas, bet, piemēram, paliktu kontrolakciju sabiedrībā. Turpretim valstij, saskaņā ar Norvēģijas iestāžu teikto, savi īpašumi jānodod jaunai juridiskai personai. Tādēļ Norvēģijas iestādes uzskata, ka, sabiedrību Entra atbrīvojot no valsts nodevas, konkurence netiek kropļota.

Saskaņā ar Eiropas Pirmās instances tiesas atzinumu gadījumi, kad ievieš kādu pasākumu, ar ko novērš valsts uzņēmuma atrašanos strukturāli neizdevīgākā situācijā salīdzinājumā ar privātā sektora konkurentiem, ne vienmēr uzskatāmi par priekšrocības piešķiršanu EK Līguma 87. panta 1. punkta (kas atbilst EEZ līguma 61. panta 1. punktam) izpratnē (52). EEZ līguma 61. panta 1. punkta mērķis ir tikai aizliegt priekšrocību piešķiršanu konkrētiem uzņēmumiem, un atbalsta jēdziens aptver tikai atvieglojumus vai atbrīvojumus no tādām izmaksām, kas parasti būtu jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kuri uzskatāmi par ekonomisku priekšrocību, ko saņēmējs uzņēmums nebūtu ieguvis parastos tirgus apstākļos. Tomēr Uzraudzības iestāde nepiekrīt Norvēģijas iestādēm, ka Norvēģijas izvirzītie argumenti noved pie secinājuma, ka salīdzinājums ar privātiem uzņēmumiem parāda, ka Entra atbrīvojums no valsts nodevas nav uzskatāms par tai piešķirtu priekšrocību.

Privātiem īpašniekiem pieejamās metodes, lai izvairītos no valsts nodevas maksāšanas, ir vienlīdz pieejamas uzņēmumiem, ko dibina valsts īpašuma privatizācijas rezultātā. Strukturālās grūtības, ar kādām, kā Norvēģijas iestādes apgalvo, tām nācās saskarties, nebija juridiska rakstura. Norvēģijas tiesības neizslēdza iespēju, ka sabiedrību Entra dibina un īpašumus tai nodod, to nereģistrējot nekustamo īpašumu reģistrā. Turklāt Entra un Norvēģijas iestādes varēja veikt tādus pašus preventīvos pasākumus kā privāts uzņēmums. Šīs metodes Statsbygg un Entra gadījumā netika izmantotas tikai tādēļ, ka Norvēģijas iestādes secināja, ka ar tām saistītās politiskās, vadības un praktiskās neērtības ir tik lielas, ka Entra tomēr jākļūst par jauno īpašnieci.

Uzraudzības iestāde uzskata, ka šādi apsvērumi nenoved pie secinājuma, ka Entra atbrīvojums no valsts nodevas nav uzskatāms par tai piešķirtu priekšrocību. Tas izriet jau no tā, ka visas metodes, lai izvairītos no valsts nodevas, balstās uz īpašumtiesību nodošanas nereģistrēšanu (īpašumtiesību paturēšanu). Ja īpašumtiesības (grunnbokshjemmel) nenodod, valsts nodeva nav jāmaksā. Tomēr privātiem uzņēmumiem, kuri īpašumtiesības nenodod, nav pieejama reģistrējoties iegūstamā aizsardzība, turpretim Entra šādu aizsardzību ieguva. Tādēļ šīs metodes nav līdzvērtīgas procedūrai, kura tika piemērota šajā konkrētajā gadījumā, Entra kļūstot par jauno īpašnieci.

Turklāt, pat ja tā būtu bijis, Uzraudzības iestāde nesaskata, ka strukturālā problēma, ar ko it kā bija jāsaskaras Norvēģijas valstij, būtu būtiski atšķirīga rakstura nekā tā, ar ko būtu jāsaskaras privātiem uzņēmumiem. Iespējams, ka praksē īpašumtiesību nenodošana atsevišķos aspektos valsts īpašumā esošam uzņēmumam tiešām varētu radīt lielākas neērtības nekā privātam uzņēmumam. Tomēr Uzraudzības iestāde uzskata, ka jautājumi par nekustamā īpašuma iepriekšējā un pašreizējā īpašnieka savstarpējām attiecībām jāskata atsevišķi no jautājumiem par reģistrēšanu nekustamā īpašuma reģistrā. Vispārīgā gadījumā reģistrācija neietekmē divu tiesisko subjektu savstarpējās attiecības, bet skar tikai attiecības ar trešām pusēm. Tādējādi reģistrācija var būt būtiska pircējam, lai nerastos situācija, ka trešai personai, kura vēlāk labticīgi iegādājas iepriekšējā īpašnieka īpašumu, būtu lielākas tiesības uz attiecīgo nekustamo īpašumu. Reģistrācijai ir arī būtiska ietekme uz iepriekšējā īpašnieka aizsardzību pret kreditoriem, kā arī pircēja spēju saņemt hipotekāro vai cita veida kredītu. Visās šajās situācijās negatīvie aspekti, kas saistīti ar īpašumtiesību nereģistrēšanu nekustamā īpašuma reģistrā, būtībā ir vienādi gan attiecībā uz privātiem, gan valsts uzņēmumiem. Patiesībā atsevišķos aspektos aprakstītās metodes privātiem uzņēmumiem pat var būt neizdevīgākas nekā valsts uzņēmumiem, jo, reģistrējot īpašumtiesību ierobežojumu, tomēr nevar izslēgt risku, ka pret īpašumu vēršas sprieduma izpildes rezultātā vai ka parādnieka īpašuma pārmantotājam tiesības uz īpašumu zūd kreditoru prasību vai bankrota procedūras rezultātā.

Visbeidzot, Uzraudzības iestāde uzsver, ka Norvēģijas iestādes nav pierādījušas, ka privāts subjekts nepārprotami izvēlētos īpašumtiesības nenodot. Norvēģija tikai apgalvoja, ka līdzīgos apstākļos lielāka varbūtība būtu tam, ka privāts uzņēmums izlemtu īpašumtiesību nodošanu nereģistrēt nekustamā īpašuma reģistrā.

1.3.2. Arguments par sākuma bilanci

Kā jau minēts, Norvēģijas iestādes apgalvoja (53), ka atbrīvojums no valsts nodevas nav skatāms atsevišķi no uzņēmuma sākuma bilances. Tās apgalvo, ka konkrētais pasākums neietekmēja uzņēmuma kapitāla struktūru, viengabalainību un kopējo vērtību. Teorētiski, ja valsts nodeva būtu iekļauta sākuma bilancē, tā būtu bijusi citāda, proti, īpašumu vērtība tiktu samazināta par attiecīgo nodevas summu.

Kā norādīts iepriekš 1.2. punktā, saskaņā ar Norvēģijas nodokļu sistēmas parastajiem noteikumiem sabiedrībai Entra valsts nodeva bija jāmaksā. Līdz ar to, neatkarīgi no tā, kā sastādīta sākuma bilance, valsts nodevas bāze ir darījuma vērtība, par ko vienojies pārdevējs un pircējs. Lai kādi arī būtu pircēja (Entra) vai pārdevēja (valsts) apsvērumi attiecībā uz noteikto cenu, aprēķinot maksājamo valsts nodevu, nodokļu iestādes ņems vērā tikai un vienīgi šo cenu.

Uzraudzības iestāde principā nepiekrīt Norvēģijas iestāžu viedoklim, ka nodokļu atbrīvojums nav uzskatāms par priekšrocību EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē, ja šis atbrīvojums no valsts nodevas Entra sākuma bilances sastādīšanu ietekmē tā, ka no nodokļu atbrīvojuma izrietošā priekšrocība, kā tiek apgalvots, tiek neitralizēta. Ja nebūtu apstrīdētā akta 3. panta, sabiedrībai Entra saskaņā ar Norvēģijas tiesību aktiem nodokļu iestādēm būtu jāmaksā valsts nodeva par notikušo reģistrāciju, balstoties uz noteikto darījuma cenu, neatkarīgi no tā, vai darījuma cena varētu būt bijusi citāda. Nodeva vispār netika samaksāta, un tieši šis nenotikušais nodevas maksājums ir šajā konkrētajā lietā izskatāmais jautājums. Noskaidrojot jautājumu par to, vai uzņēmums ir vai nav saņēmis priekšrocību, nav ņemami vērā tādi faktori kā citu apstākļu ietekme uz Entra sākuma bilances izskatu, jo īpaši tas, vai pircējs piekristu zemākai ēku vērtībai, ja Entra valsts nodevu būtu samaksājusi.

Norvēģijas iestāžu arguments, ka nodokļu atbrīvojums jāskata kopsakarībā ar citādu nekustamā īpašuma cenu, kas tiktu noteikta pretējā gadījumā, balstās uz pieņēmumu, ka no nodokļu atbrīvojuma izrietošais atbalsts sabiedrībai Entra radīja neto zaudējumus, kas izpaudās kā augstāka noteiktā cena par nododamo nekustamo īpašumu. Tomēr Uzraudzības iestāde uzskata, ka ņemt vērā visas tiešās vai ne tik tiešās atbalsta pasākuma iespējamās ekonomiskās sekas attiecībā uz konkrētu atbalsta saņēmēju būtu pretrunā valsts atbalsta gadījumos parasti piemērotajai pieejai. Tāpat jāatzīst, ka vispārīgā gadījumā, novērtējot, vai un kādā mērā atbalsta pasākums kvalificējams kā priekšrocība EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē, nevar ņemt vērā atbalsta pasākuma ekonomisko ietekmi uz līgumattiecībām starp atbalsta saņēmēju un otru tiesisko subjektu. Attiecībā uz šo jautājumu Uzraudzības iestāde uzsver, ka, izskatot valsts atbalsta režīmu, Norvēģijas valsts kā nodokļu iekasētāja un kā nekustamā īpašuma pārdevēja ir jāskata kā divi dažādi subjekti.

Tādēļ Uzraudzības iestāde nevar piekrist Norvēģijas valdības viedoklim, ka Entra, kas saņēma atbrīvojumu no valsts nodevas un reizē aizsardzību, ko nodrošina iekļaušana nekustamā īpašuma reģistrā, nesaņēma priekšrocību EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2003. gada 4. jūnija vēstulē ministrija apgalvo, ka: “Teorētiski, ja valsts nodeva un reģistrācijas nodeva būtu jāiekļauj sākuma bilancē, koriģētā alternatīvā bilance būtu tāda, kāda tā sniegta 2. pielikumā.” 2. pielikumā sniegta alternatīvā sākuma bilance, kurā kopējie aktīvi un pasīvi/pašu kapitāls ir tādi paši, bet kurā, cita starpā, īpašumu vērtība ir samazināta par valsts nodevas summu. Ministrija secina, ka, saņemot atbrīvojumu no valsts nodevas, Entra nav saņēmusi ekonomisku priekšrocību.

Norvēģijas iestāžu aprakstītā hipotētiskā sākuma bilance balstās uz pieņēmumiem, ka gadījumā, ja valsts nodeva būtu jāmaksā, pircējs (Entra) nepiekristu samazināt nepieciešamo peļņas normu (9,5 %) un nesamazinātu pašu kapitāla daļu (40 %). Tas nozīmē, ka hipotētiskā sākuma bilance balstās uz pieņēmumu, ka pārdevējs jebkurā gadījumā valsts nodevu maksā 100 % apmērā un ka ēku vērtība alternatīvajā sākuma bilancē tiktu samazināta precīzi par valsts nodevas summu.

Uzraudzības iestādei nav nekāda iemesla apšaubīt neto pašreizējās vērtības metodes izmantošanas pamatotību, nosakot Entra sākuma bilanci. Tomēr, kā to pierāda pašas Norvēģijas valdības pūles noteikt nekustamā īpašuma pareizāko vērtību (skat. I.2.2. punktu iepriekš un dažādo vērtību ievērojamās atšķirības), bija iespējams izmantot arī citas metodes. Tāpat varēja balstīties uz citiem pieņēmumiem un, piemērojot šīs citas metodes un pieņēmumus, visai iespējams, ka varēja rasties situācija, kurā pārdevējam nebūtu bijis jāuzņemas pilnīgi visu nodevu nomaksa. Normālā tirgus situācijā, ja ir vairāki pretendenti, ļoti iespējams, ka darījuma cenas rezultātā valsts nodevas slogs tiktu sadalīts starp pircēju un pārdevēju.

Uzraudzības iestāde konstatē, ka nav tāda vispārēja noteikuma saskaņā ar kuru situācijās, kurās netiešais nodoklis par ēkas reģistrēšanu jau ir samaksāts vai nebūs jāmaksā, balstoties uz tiesiski noteiktu atbrīvojumu, ēkas tirgus cena vienmēr pieaugtu tieši par summu, kāda pircējam parasti būtu jāsamaksā kā šis nodoklis. Tirdzniecības un rūpniecības ministrija 2005. gada 30. jūnija vēstulē atzīst, ka šādu vispārēju secinājumu tiešām nevar izdarīt un ka valdības arguments par valsts nodevas nemaksāšanas tīro ietekmi balstījās vienīgi uz konkrēto novērtējuma metodi, ko valdība izlēma piemērot Entra gadījumā.

Šajā konkrētajā gadījumā Norvēģija izvēlējās sabiedrību Entra neaplikt ar valsts nodevu un norādīja, ka vēlāk veicamais nekustamā īpašuma novērtējums atkarīgs no šā priekšnoteikuma. Tādējādi Norvēģija būtībā apgalvo, ka, ja pieņemtu hipotētisku situāciju, kurā tā izlemtu Entra aplikt ar valsts nodevu parastajā kārtībā, tā tik un tā būtu izvēlējusies neto pašreizējās vērtības metodi un būtu balstījusies uz tiem pašiem pieņēmumiem, aprēķinot pārdošanas cenu. Pieņemt šādu argumentu nozīmētu pieļaut, ka EEZ līguma 61. panta 1. punkta piemērošanas joma ir atkarīga no tā, cik prasmīgi EEZ valsts prot pārliecināt Uzraudzības iestādi un EBTA Tiesu par hipotētiskās situācijās iedomāti pieņemtiem pasākumiem.

Visbeidzot, Uzraudzības iestāde uzsver, ka tajos ļoti retajos gadījumos, kad Tiesa – dažādās situācijās – ir pieņēmusi kompensācijas (quid pro quo) argumentu, priekšnosacījums vienmēr ir bijis tas, lai kompensācijas mehānisms būtu bijis pieņemts iepriekš (un nevis retrospektīvi), skaidri, objektīvi un pārskatāmi (54). Taču attiecīgo tiesību aktu sagatavošanas posmā nekur nav konkrēti noteikts, ka priekšnoteikums, lai piešķirtu no valsts nodevas atbrīvojuma izrietošo priekšrocību, ir šo priekšrocību kompensēt, attiecīgajam nekustamajam īpašumam nosakot augstāku vērtību nekā par šo ēku maksātu privāts pircējs atklātā pārdošanā. Tieši otrādi, šķiet, ka Norvēģijas iestāžu arguments, ka Entra nesaņēma priekšrocību salīdzinājumā ar situāciju, kurā tai valsts nodeva būtu bijusi jāmaksā, ir pretrunā skaidri noteiktajam mērķim, kāds bija pamatā Entra atbrīvošanai no valsts nodevas. Kā minēts iepriekš I.3.1. punktā, valdības priekšlikumā parlamenta augšpalātai bija paskaidrots, ka atbrīvojuma noteikuma mērķis ir, lai Entra nebūtu jāuzņemas valsts nodevas izmaksas, jo privāti uzņēmumi no tām lielā mērā var izvairīties ar citiem līdzekļiem. Citiem vārdiem sakot, parlamentam iesniegtā priekšlikuma pamatā ir pieņēmums, ka valsts nodevas maksāšanas rezultātā Entra patiešām būtu ekonomiski neizdevīgākā situācijā nekā tad, ja sabiedrībai Entra nodevas nebūtu jāmaksā. Turklāt parlamenta nolūks bija nepieļaut Entra nokļūšanu šādā neizdevīgā situācijā.

1.3.3. Secinājums par priekšrocību

Secinājums ir tāds, ka Uzraudzības iestāde joprojām uzskata, ka ar apstrīdēto aktu sabiedrībai Entra tika piešķirta priekšrocība EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē

1.4. Nosacījums, ka pasākumam jārada vai jādraud radīt konkurences traucējumus un jāietekmē tirdzniecība starp līgumslēdzējām pusēm

Uzraudzības iestāde savā lēmumā sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru izteica provizorisku secinājumu, ka pasākums draud radīt konkurences traucējumus un ietekmē tirdzniecību Eiropas Ekonomikas zonā EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē. Turpretim Norvēģijas iestādes apgalvoja, ka attiecīgais pasākums “neietekmēs tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm” un ka Uzraudzības iestādei jāizvērtē attiecīgais tirgus. Turklāt Norvēģijas iestādes apgalvo, ka “Norvēģijas nekustamā īpašuma tirgū nav darbojušies ieguldītāji, kas nav no Norvēģijas” (55).

Eiropas Kopienu Tiesa ir atzinusi (56), ka konkurences traucējumi rodas no brīža, kad valsts sniegtais finansiālais atbalsts nostiprina attiecīgā uzņēmuma stāvokli salīdzinājumā ar konkurējošiem uzņēmumiem. Piešķirot atbalstu, samazinās izmaksas, un tādējādi atbalsta saņēmējiem rodas izdevīgāki konkurences apstākļi salīdzinājumā ar tiem, kuriem pašiem jāsedz visas savas izmaksas. Balstoties uz to, Uzraudzības iestāde uzskata, ka atbalsts, kas sabiedrībai Entra piešķirts kā atbrīvojums no valsts nodevas, radīja konkurences traucējumus EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē. Norvēģijas iestādes nav apgalvojušas, ka konkurences traucējumi nav radušies (bet tikai to, ka tirdzniecība nav ietekmēta).

Pievēršoties jautājumam par ietekmi uz tirdzniecību, jānovērtē, vai attiecīgais atbalsts spēj stiprināt attiecīgā uzņēmuma stāvokli salīdzinājumā ar Eiropas Ekonomikas zonā konkurējošo uzņēmumu stāvokli (57). Kā spriedusi EBTA Tiesa, Uzraudzības iestādei nav nepieciešams konstatēt, ka valsts atbalsts jūtami ietekmē tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm, bet tikai jānovērtē, vai atbalstam šāda ietekme varēja būt (58). Tādēļ kritērijs par ietekmi uz tirdzniecību parasti ir ticis interpretēts plaši, kas nozīmē, ka vispārīgā gadījumā pasākumu uzskata par valsts atbalstu, ja tas var ietekmēt tirdzniecību starp EEZ valstīm (59).

Atbilstīgi Uzraudzības iestādes Valsts atbalsta pamatnostādņu 17B.3(2) nodaļai “[s]askaņā saskaņā ar noteikto tiesu praksi šī noteikuma mērķiem uzskata, ka kritērijs par tirdzniecības traucējumiem ir izpildīts, ja saņēmējs uzņēmums veic saimniecisku darbību, kas ietver tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm”. Tomēr valsts atbalsts var ietekmēt tirdzniecību EEZ pat tad, ja pats atbalstu saņemošais uzņēmums neveic pārrobežu darbību (60). Tas tādēļ, ka, piešķirot valsts atbalstu kādam uzņēmumam, šādi var tikt uzturēts vai palielināts iekšējais piedāvājums, un tā rezultātā var samazināties citās EEZ valstīs reģistrētu uzņēmumu iespējas attiecīgās valsts tirgū piedāvāt savus pakalpojumus (61).

Saskaņā ar Entra 2001. gada pārskatu Entra nodarbojas ar “nekustamā īpašuma būvniecību, izīrēšanu, pārvaldīšanu, pārdošanu un pirkšanu Norvēģijā”.

Entra ietilpst Komerciālā nekustamā īpašuma asociācijā (Foreningen Næringseiendom) (62), kuras biedri pilnībā vai daļēji veic tādu pašu saimniecisko darbību kā Entra. Komerciālā nekustamā īpašuma asociācijā ir 74 biedri (2005. gada oktobra dati). Biedru vidū ir tādi uzņēmumi kā ABB AS–Eiendom, Aberdeen Property Investors, Avantor AS, ICA Eiendom Norge AS, KLP Eiendom AS, Linstow ASA, Mustad Eiendom AS, NCC Property Development AS, Reitan Eiendom AS, Skanska Eiendomsutvikling AS, Smedvig Eiendom AS, Steen & Strøm ASA, Storebrand Eiendom AS, Umoe Sterkorder AS, Veidekke Eiendom AS, Vesta Forsikring AS-Eiendom un Vital Eiendomsforvaltning AS (63).

Norvēģijas lielākais vietējais nekustamā īpašuma uzņēmums (uzņēmumu grupa) ir Olav Thon Gruppen. Šī grupa darbojās arī 2000. gadā, kad tika dibināta Entra. Pašlaik Olav Thon Gruppen pieder 320 īpašumi Norvēģijā un 18 ārvalstīs (galvenokārt Briselē). Pirmais nekustamā īpašuma pirkums Briselē notika 1988. gadā (Thon Belgium SA). Grupā strādā aptuveni 3 400 darbinieku. Papildus biroja telpu izīrēšanai grupa darbojas arī viesnīcu, restorānu un tirdzniecības centru jomā (64).

Vienam no minētajiem uzņēmumiem, Linstow AS, pieder nekustamais īpašums Norvēģijā, kā arī Baltijas valstīs, Portugālē un Zviedrijā, un tas arī nodarbojas ar būvniecību. Linstow AS pilnībā pieder uzņēmumam Anders Wilhelmsen Group, kas to iegādājās un noņēma no Oslo Fondu biržas saraksta 1999. gadā. Anders Wilhelmsen Group ir viens no rēderejas Royal Caribbean Cruise Line (RCCL) īpašniekiem. Cita starpā Linstow AS pārvalda Curzon Global Partners īpašumu Norvēģijas portfeli (Nordea Portfolio). Portfelī ietilpst 31 īpašums (2005. gada novembra dati) visā Norvēģijā. Curzon Global Partners ir Londonā reģistrēta ieguldījumu pārvaldīšanas sabiedrība, kas pieder IXIS AEW Europe (IAE). IAE ir Eiropas nekustamā īpašuma pārvaldīšanas uzņēmums, kas pieder Francijas Groupe Caisse d'Epargne un Caisse des Dép?ts. IAE atbild par aktīvu pārvaldīšanu aptuveni 11 miljardu euro apmērā (65).

Vēl viens no minētajiem uzņēmumiem, ICA Eiendom Norge AS, ir Zviedrijas uzņēmuma ICA Fastigheter AB meitasuzņēmums. ICA Fastigheter AB ir meitasuzņēmums, kas pilnībā pieder ICA AB. ICA Fastigheter AB būvē, pārvalda un pārdod nekustamo īpašumu Skandināvijā un Baltijas valstīs. Īpašumu portfeļa uzskaites vērtība ir 5,7 miljardi Zviedrijas kronu, un tajā galvenokārt ietilpst veikali un noliktavas. Papildus ICA veikaliem un uzņēmumiem šis uzņēmums piedāvā nekustamo īpašumu arī ārvalstu klientiem. ICA Group (ICA AB) ir viens no Ziemeļvalstu vadošajiem mazumtirdzniecības uzņēmumiem ar vairāk nekā 2 600 pašu un partneru veikaliem Skandināvijā un Baltijas valstīs (66).

Tajā pašā laikā, kad dibināja Entra (2000. gadā), tika nodibināts Aberdeen Property Investors Norway AS, kā Aberdeen Property Investors meitasuzņēmums. Uzņēmums Aberdeen Property Investors pieder Aberdeen Asset Management PLC, neatkarīgai, Londonas Fondu biržā kotētai fondu pārvaldības grupai. Pašlaik Aberdeen Property Investors Ziemeļeiropā pārvalda īpašumu ieguldījumus 7,8 miljardu euro vērtībā, no kuriem Norvēģijā ir īpašumi par 9 miljardiem Norvēģijas kronu (aptuveni 1,1 miljards euro). 2001. gadā Aberdeen Property Investors Norway AS nopirka Norvēģijas tirgū darbojošos nekustamā īpašumu uzņēmumu Norske Liv Eiendom, un pašlaik uzņēmums cita starpā pārvalda NSB, Nordea Liv un API Eiendomsfond nekustamā īpašuma portfeļus. Uzņēmumam Aberdeen Property Investors Norvēģijā ir 200 darbinieku (67).

No minētajiem uzņēmumiem, kuri darbojas tajā pašā tirgū, kurā Entra (proti, nodarbojas ar “nekustamā īpašuma būvniecību, izīrēšanu, pārvaldīšanu, pārdošanu un pirkšanu Norvēģijā”), un kuri veica saimniecisko darbību 2000. gadā, kad dibināja sabiedrību Entra, ir acīmredzams, ka vairākiem no tiem bija īpašnieki ārpus Norvēģijas, vairāki uzņēmumi darbojās gan Norvēģijā, gan ārpus tās un vairāki pārvaldīja ārvalstu klientu nekustamā īpašuma portfeļus.

No apraksta I punktā izriet, ka Entra ar tai nodotajiem aktīviem un darbībām konkurēja tirgū. Tātad Entra konkurē ar citiem uzņēmumiem, kas piedāvā ēkas vai īpašumus. Tas attiecināms uz Entra kā uz nekustamā īpašuma īpašnieci, pircēju, pārdevēju un pārvaldītāju. Entra darbojas visā Norvēģijas teritorijā, tirgū, kurā darbojas uzņēmēji no citām EEZ valstīm. Tātad arī 4. nosacījums ir izpildīts, jo konkrētais pasākums nelabvēlīgi ietekmē vai draud ietekmēt konkurenci un tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm.

2. Atbalsta saderība ar EEZ līgumu

Balstoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, attiecīgie nodokļu atbrīvojumi uzskatāmi par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

Norvēģijas iestādes apgalvoja, ka attiecīgajam pasākumam nav valsts atbalsta pazīmju, un nav izvirzījušas nekādus argumentus par atbalsta saderību ar EEZ līgumu. Taču pēc tam, kad novērtēta valsts atbalsta pazīmju esība, jānovērtē, vai šis atbalsts var tikt uzskatīts par saderīgu ar EEZ līguma 61. panta 2. un 3. punktu.

Līguma 61. panta 2. punktā noteiktie izņēmumi nav piemērojami. Sabiedrību Entra dibinot piešķirtais atbalsts nav ne sociāla rakstura atbalsts, kas piešķirts individuāliem patērētājiem, ne atbalsts, ko sniedz, lai atlīdzinātu dabas katastrofu vai ārkārtēju notikumu izraisītus zaudējumus.

Saskaņā ar 61. panta 3. punkta a) apakšpunktu atbalstu var atzīt par saderīgu ar EEZ līguma darbību, ja tas veicina ekonomikas attīstību apgabalos, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda liels bezdarbs. Tā kā attiecīgais pasākums neattiecas vienīgi uz šādiem apgabaliem, šo noteikumu nevar piemērot. Tāpat nevar piemērot arī 61. panta 3. punkta b) apakšpunktā noteikto izņēmumu. Visbeidzot, attiecībā uz 61. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto izņēmumu Uzraudzības iestāde neredz pamatojumu, lai uzskatītu, ka attiecīgais atbalsts sekmē atsevišķu saimniecisko darbību vai atsevišķu tautsaimniecības jomu attīstību minētā panta izpratnē. Līdz ar to, uz attiecīgo atbalstu nevar attiecināt nevienu no EEZ līguma 61. panta 3. punktā paredzētajiem izņēmumiem.

3. Procedūras noteikumi un valsts atbalsta veids

3.1. Paziņošanas pienākums

Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokola 1. panta 3. punktā noteikts: “EBTA Uzraudzības iestādei ir savlaicīgi – tā, lai tā varētu iesniegt savus apsvērumus – jāsaņem paziņojums par ikvienu plānu piešķirt vai mainīt atbalstu.” Atbalsts, kas piešķirts bez paziņošanas, vai atbalsts, par kuru paziņots ar novēlošanos, t. i., pēc tam, kad tas “ieviests”, uzskatāms par nelikumīgu atbalstu.

Uzraudzības iestādei netika paziņots par sabiedrību Entra dibinot piešķirto atbrīvojumu no valsts nodevas, un šis atbrīvojums tika ieviests.

3.2. Atgūšana

Uzraudzības iestāde vērš Norvēģijas valdības uzmanību uz Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokola II daļas 1. pantu. Atbrīvojums no valsts nodevas tika ieviests pēc EEZ līguma stāšanās spēkā. Šādā gadījumā jebkurš atbalsts uzskatāms par jaunu atbalstu. Kā minēts iepriekš, par šo atbalstu paziņojums nav saņemts. Tādēļ šis atbalsts uzskatāms par nelikumīgu atbalstu, kā tas definēts Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokola II daļas 1. panta f) apakšpunktā.

Saskaņā ar Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokola II daļas 14. pantu, ja nelikumīga atbalsta gadījumā konstatēts, ka tas nav saderīgs ar EEZ līgumu, Uzraudzības iestāde parasti attiecīgajai EBTA valstij liek atgūt šo atbalstu no tā saņēmēja.

Uzraudzības iestāde uzskata, ka šajā konkrētajā gadījumā nekādi vispārīgi principi neliedz prasīt atbalsta atmaksāšanu. Saskaņā ar iedibināto judikatūru nelikumīga atbalsta atcelšana, izmantojot līdzekļu atgūšanu, ir loģiskās sekas konstatējumam, ka atbalsts ir nelikumīgs. Līdz ar to nelikumīgi piešķirta valsts atbalsta atgūšanu nolūkā atjaunot iepriekšējo stāvokli principā nevar uzskatīt par nesamērīgu attiecībā pret EEZ līguma mērķiem valsts atbalsta jomā. Atmaksājot atbalstu, tā saņēmējs zaudē iegūtās priekšrocības salīdzinājumā ar tā konkurentiem tirgū, un, līdz ar to, tiek atjaunots stāvoklis, kāds pastāvēja pirms atbalsta piešķiršanas (68). No atbalsta atmaksāšanas funkcijas arī izriet, ka vispārīgā gadījumā, ja nav ārkārtas apstākļu, Uzraudzības iestāde nebūs pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas – ko Tiesa atzinusi savā judikatūrā –, prasot attiecīgajai EBTA valstij atgūt summas, kas piešķirtas kā nelikumīgs atbalsts, jo tā vienkārši atjauno iepriekšējo stāvokli (69). Turklāt, ņemot vērā Uzraudzības iestādes īstenotās valsts atbalsta uzraudzības obligāto raksturu saskaņā ar Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokolu, principā uzņēmumi, kuriem atbalsts piešķirts, nevar likumīgi paļauties uz to, ka atbalsts ir likumīgs, ja vien tas nav piešķirts saskaņā ar minētā protokola noteikumos izklāstīto procedūru (70).

4. Secinājums

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Uzraudzības iestāde konstatē, ka atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevas, kas pieņemts saistībā ar Entra dibināšanu, ir ar EEZ līguma darbību nesaderīgs valsts atbalsts. Līdz ar to Uzraudzības iestāde noslēdz Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokola I daļas 1. panta 2. punktā paredzēto procedūru ar negatīvu lēmumu un Norvēģijas iestādēm uzdod no sabiedrības Entra atgūt valsts atbalstu un uzkrātos procentus,

IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

1. Atbrīvojums no valsts nodevas un reģistrācijas nodevas, kas tika piešķirts, dibinot sabiedrību Entra Eindom AS (atsauce: 2000. gada 18. februāra Likuma Nr. 11 3. pants) ir valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē. Atbalsts piešķirts, pārkāpjot Uzraudzības un Tiesas līguma 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktā noteiktos procedūras noteikumus, un uz to nevar attiecināt EEZ līguma 61. panta 2. vai 3. punktā paredzētos izņēmumus.

2. Norvēģijas valdībai no sabiedrības Entra jāatgūst nesamaksātā valsts nodeva un nesamaksātās reģistrācijas nodevas, tām pieskaitot uzkrātos procentus, ko aprēķina, izmantojot attiecīgo atsauces procentu likmi, par laiku no dienas, kad nodevas būtu bijis jāsamaksā, līdz dienai, kad tās atgūtas.

3. Norvēģijas valdību informē ar vēstuli, tai pievienojot šā lēmuma kopiju.

4. Norvēģijas valdībai divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas Uzraudzības iestāde jāinformē par pasākumiem, kas veikti, lai to izpildītu.

5. Saskaņā ar EEZ līguma 27. protokola d) punktu EK Komisiju informē, nosūtot tai šā lēmuma kopiju.

6. Pārējās EBTA valstis, EK dalībvalstis un ieinteresētās puses informē, šo lēmumu autentiskajā valodā publicējot Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un EEZ pielikumā.

7. Šis lēmums ir autentisks angļu valodā.

Briselē, 2005. gada 14. decembrī EBTA Uzraudzības iestādes vārdā — Priekšsēdētājs Einar M. BULL Kolēģijas loceklis Kurt JÄGER

(1) Tālāk tekstā – “EEZ līgums”.

(2) Tālāk tekstā – “Uzraudzības un Tiesas līgums”.

(3) Procedūras un materiālo tiesību noteikumi valsts atbalsta jomā (Valsts atbalsta pamatnostādnes), ko EBTA Uzraudzības iestāde pieņēma un izdeva 1994. gada 19. janvārī, publicētas OV L 231, 3.9.1994. Valsts atbalsta pamatnostādnes ir pieejamas Uzraudzības iestādes tīmekļa vietnē: www.eftasurv.int

(4) Lēmums Nr. 132/04/COL. Lēmums sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru tika publicēts OV C 319, 23.12.2004., 17. lpp. un EEZ pielikumā Nr. 64 tajā pašā dienā, 46. lpp. Lēmums pieejams arī Uzraudzības iestādes tīmekļa vietnē: http://www.eftasurv.int/fieldsofwork/fieldstateaid/stateaidregistry/sadecinor04/132_04_entra.DOC

(5) “St prp nr 84 (1998-99) Om ny strategi for Statsbygg og etablering av Statens utleiebygg AS”. Uzņēmuma sākotnējais nosaukums bija Statens utleiebygg AS. Tālāk tekstā ar Entra apzīmētas atsauces uz Entra Eiendom AS un Statens utleiebygg AS.

(6) “Ot prp nr 83 (1998-99) Om lov om omdanning av deler av Statsbyggs eiendomsvirksomhet til aksjeselskap”. 2000. gada 18. februāra likums Nr. 11.

(7) Avots: http://www.statsbygg.no/english/

(8) Pēc Uzraudzības iestādes neoficiālā tulkojuma.

(9) “St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 10 (1999–2000) Om etablering av Statens utleiebygg AS”.

(10) “Porteføljevurdering konkurransebyggene Statsbygg”. Vēstule ar CEC novērtējumu, kas nosūtīta Statsbygg1999. gada 10. augustā.

(11) “St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 10 (1999–2000) Om etablering av Statens utleiebygg AS”.

(12) “Statens utleiebygg AS – Fastsettelse av åpningsbalanse og endelige bevilgninger til egenkapital og lån”. Kongelig resolusjon av 22.6.2000.

(13) Grupā papildus Entra Eiendom AS ietilpst Entra Service AS, Universitetsgaten 2 AS, Biskop Gunnerus gate 14 AS, Instituttveien 24 AS, Entra Kultur 1 AS, Langkaia 1 AS, Kr Augustgate 23 AS, Nonnen utbygging AS un Krambugt 3 AS. Avots: 2004. gada pārskats. Skat. http://www.entraeiendom.no/files/Entra_Eiendom_Arsrapport_2004.pdf.

(14) Vidējais maiņas kurss 2004. gadā: 1 EUR = 8,3715 NOK.

(15) Avots: Entra 2004. gada pārskats.

(16) Maiņas kurss 2000. gada 30. jūnijā: 1 EUR = 8,1815 NOK.

(17) OV L 77, 24.3.2003, 21. lpp.

(18) Avots: Statens Kartverk – Tinglysingen, skat.: http://www.statkart.no/IPS/tinglysing/?module=Articles;action=ArticleFolder.publicOpenFolder;ID=2207

(19) Skat., piemēram, Dokumentavgift 2000 – S12-DOK-2001 un Rundskriv nr. 12/2005 S, uz ko ir atsauce tālāk. Skat. arī http://www.toll.no/upload/dokumentavgift1_1.pdf

(20) Norvēģiski redakcija ir šāda: “Det gis ikke fritak for dokumentavgift med mindre det er direkte hjemmel i loven eller stortingsvedtak”.

(21) Skat. arī 1997. gada 13. jūnija Likumu Nr. 44 un Likumu Nr. 45, attiecīgi par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību un akciju sabiedrībām.

(22) Skat. Apkārtraksta G-37/90 1. lpp., Dokumentavgift 2000 1.3. punktu un Apkārtraksta 12/2005 S 1.3. punktu.

(23) Uzraudzības iestāde ņem vērā Norvēģijas valdības 2003. gada 4. jūnija vēstulē minēto, ka būtu apspriežams, “vai, lai apliecinātu īpašumtiesību nodošanu, joprojām nepieciešams reģistrēt dokumentus. Šo jautājumu pašreiz izskata Tieslietu ministrija”. Tomēr fakti ir tādi, ka līdz pat 2005. gada jūnijam valdības apkārtrakstos sistemātiski tika pausta iepriekš minētā nostāja, un reģistrēšanas prakse tika mainīta tikai pēc šā datuma.

(24) Tā tas ir pat tad, ja atdalītais uzņēmums B pārņem sākotnējā uzņēmuma A nosaukumu, jo faktiski nekustamā īpašuma īpašnieks paliek tas pats, proti, sākotnējais uzņēmums A. Šādu gadījumu traktē kā vienkāršu nosaukuma maiņu. Skat. arī Norvēģijas Tieslietu ministrijas atzinumu U87-4.

(25) Skat. vēstules 7.h) punktu.

(26) Skat., piemēram, Apkārtraksta 12/2005 S 3.9. punktu.

(27) “Rundskriv G-6/05: Den tinglysingsmessige fremgangsmåten når fast eiendom blir overført i forbindelse med fusjon, fisjon og omdanning”. Apkārtraksts pieejams Tieslietu ministrijas tīmekļa vietnē: http://odin.dep.no/jd/norsk/dok/regelverk/rundskriv/012081-250018/dok-bn.html

(28) Atsevišķos reorganizācijas gadījumos attiecīgajos sagatavošanas dokumentos attiecībā uz atbrīvojumu nav sniegti nekādi paskaidrojumi. Citos gadījumos šāds noteikums traktēts kā atkāpe no parastajiem valsts nodevas noteikumiem. Turklāt norādīts, ka šāds noteikums atbilst līdzīgam noteikumam citos gadījumos, kad valsts uzņēmums pārveidots par akciju sabiedrību. Visbeidzot, bieži norādīts, ka attiecīgais noteikums ir saskaņā ar pieeju, ko piemēro nekustamā īpašuma nodošanai, apvienojot akciju sabiedrības vai bankas.

(29) Skat. http://www.odin.dep.no/repub/00-01/stprp/80

(30) Skat. http://www.odin.dep.no/repub/00-01/otprp/93

(31) Skat. http://www.odin.dep.no/filarkiv/226433/STP0405001-T06-TS.pdf

(32) Skat. http://www.odin.dep.no/repub/04-05/otprp/20

(33) Skat. http://odin.dep.no/nhd/norsk/dok/regpubl/stmeld/024001-040006/dok-bn.html

(34) Skat. http://www.odin.dep.no/filarkiv/208116/STP0304053-TS.pdf

(35) Skat. http://odin.dep.no/filarkiv/207892/OTP0304063-TS.pdf

(36) Norvēģiski redakcija ir šāda: “Den foreslåtte omorganiseringen av Statkraft vil medføre at det påløper dokumentavgift til staten, jf Stortingets vedtak om dokumentavgift § 1 første ledd. Utgiften vil være i størrelsesorden 1,5 milliarder kroner. Departementet legger til grunn at Statkraft betaler dokumentavgift i tråd med lovens normalordning. Utgifter til dokumentavgift vil redusere overskuddet til selskapet og dermed også utbyttegrunnlaget”.

(37) Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2004. gada 16. septembra vēstule.

(38) Skat. apvienotās lietas 67/85, 68/85 un 70/85, Van der Kooy pret Komisiju, 1988, ECR 219; lietu C-290/83, Komisija pret Franciju, 1985, ECR 439; lietu C-482/99, Francijas Republika pret Komisiju, 2002, ECR I-4397; lietu C-379/98, Preussen Elektra AG pret Schleswag AG, 2001, ECR-I 2099.

(39) St prp nr 84 (1998-99) Om ny strategi for Statsbygg og etablering av Statens utleiebygg AS. Iesniegts 1999. gada 4. jūnijā.

(40) Lov av 15.6.2001“Om omdanning av Jernbaneverkets kommersielle televirksomhet til aksjeselskap”.

(41) Lov av 17.12.2004“Om omdanning av Kystverkets produksjonsvirksomhet til statsaksjeselskap”.

(42) Norvēģiski redakcija ir šāda: “Departementet legger til grunn at Statkraft betaler dokumentavgift i tråd med lovens normalordning.”

(43) Skat. I.4. punktu.

(44) Šajā kontekstā skat. spriedumu lietā 173/73, Itālija pret Komisiju, 1974, ECR 709, 33. punkts un lietu C-75/97, Beļģijas Karaliste pret Komisiju, 1999, ECR I-3671.

(45) Skat., piemēram, 2005. gada 21. jūlija spriedumu apvienotajās lietās E-5/04, E-6/04 un E-7/04, Fesil, Pil un Norvēģijas Karaliste pret EBTA Uzraudzības iestādi, 82.–85. punkts; spriedumu lietā 73/73, Itālija pret Komisiju, 1974, ECR 709, 33. punkts; spriedumu lietā C-143/99, Adria Wien Pipeline, 2001, ECR I-8365, 42. punkts; spriedumu lietā C-157/01, Nīderlandes Karaliste pret Komisiju, 42. punkts un lietu C-308/01, GIL Insurance Ltd.

(46) Skat., piemēram, iepriekš minēto spriedumu lietā C-157/01, Nīderlandes Karaliste pret Komisiju, 43. punkts.

(47) Skat. I.4. punktu.

(48) Lieta C 27/99, OV L 77, 24.3.2003., 21. lpp.

(49) Skat. lēmuma 37. punktu.

(50) Skat. lēmuma 76.–81. punktu.

(51) Skat. lietu 173/73, Itālija pret Komisiju, 1974, ECR, 709.

(52) Skat. 2004. gada 16. marta spriedumu lietā T-157/01, Danske Busvognmænd pret Komisiju, 57. punkts.

(53) Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2003. gada 4. jūnija, 2004. gada 16. septembra un 2005. gada 30. jūnija vēstule.

(54) Attiecībā uz šādas pieejas piemērošanu līdzīgā valsts atbalsta jomā skat. spriedumu lietā C-280/00, Altmark Trans GmbH, 2003, ECR, I-7747, 83. – 95. punkts. Skat. arī ģenerāladvokāta Jacobs secinājumu 117. – 129. punktu lietā C-126/01, GEMO, 2003, ECR, I-13769.

(55) Skat. Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas 2004. gada 16. septembra vēstuli.

(56) Spriedums lietā 730/79, Philip Morris Holland BV pret Komisiju, 1980, ECR, 2671, 11. punkts.

(57) Skat., piemēram, 2003. gada 20. novembra spriedumu lietā C-126/01, Gemo; spriedumu lietā E-6/98, Norvēģijas valdība pret EBTA Uzraudzības iestādi, 1999, EBTA Tiesas judikatūras apkopojuma 76. lpp., 59. punkts; spriedumu lietā 730/79, Philip Morris pret Komisiju, 1980, ECR 2671, 11. punkts.

(58) 2005. gada 21. jūlija spriedums apvienotajās lietās E-5/04, E-6/04 un E-7/04, Fesil, Pil un Norvēģijas Karaliste pret EBTA Uzraudzības iestādi, 94. punkts.

(59) Spriedums apvienotajās lietās T-298/97 – T-312/97 u. c., Alzetta u. c. pret Komisiju, 2000, ECR 2319, 76.–78. punkts.

(60) Spriedums lietā T-55/99, CETM pret Komisiju, 2000, ECR II-3207, 86. punkts.

(61) Spriedums lietā C-303/88, Itālija pret Komisiju, 1991, ECR I-1433, 27. punkts; spriedums apvienotajās lietās C-278/92 līdz C-280/92, Spānija pret Komisiju, 1994, ECR I-4103, 40. punkts.

(62) Komerciālā nekustamā īpašuma asociācija ietilpst Norvēģijas Būvniecības nozares federācijā (Byggenæringens Landsforening (BNL)). BNL ietilpst Norvēģijas Uzņēmējdarbības konfederācijā (NHO).

(63) Avots: http://www.foreningen-naringseiendom.no/medlemsbedriftene