LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 261/21

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDES LĒMUMS

Nr. 416/10/COL

(2010. gada 3. novembris)

par ieguldījumu uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem saskaņā ar Lihtenšteinas nodokļu likumu

(Lihtenšteina)

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDE (“IESTĀDE”),

ŅEMOT VĒRĀ Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (“EEZ līgums”) un jo īpaši tā 61. līdz 63. pantu, kā arī tā 26. protokolu,

ŅEMOT VĒRĀ Nolīgumu starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidošanu (“Uzraudzības un Tiesas nolīgums”), jo īpaši tā 24. pantu,

ŅEMOT VĒRĀ Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokolu (“3. protokols”), jo īpaši tā I daļas 1. panta 2. punktu un II daļas 4. panta 4. punktu, 6. pantu, 7. panta 5. punktu un 14. pantu,

ŅEMOT VĒRĀ Iestādes 2004. gada 14. jūlija Lēmuma Nr. 195/04/COL par īstenošanas noteikumiem, kas minēti 3. protokola II daļas 27. pantā konsolidēto versiju (“lēmums par īstenošanas noteikumiem”) (1),

AICINĀJUSI ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes saskaņā ar minētajiem noteikumiem un, ņemot vērā to izteiktās piezīmes,

tā kā:

I. FAKTI

1. PROCEDŪRA

Iestāde ar 2007. gada 14. marta vēstuli nosūtīja informācijas pieprasījumu Lihtenšteinas iestādēm, interesējoties par dažādiem nodokļu atvieglojumiem, kas, acīmredzot, saskaņā ar Lihtenšteinas nodokļu likumu var tikt piemēroti noteiktiem uzņēmumu veidiem. Pēc vairākkārtējas sarakstes Iestāde ar 2009. gada 18. marta vēstuli paziņoja Lihtenšteinas iestādēm par savu lēmumu uzsākt 3. protokola I daļas 1. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā uz ieguldījumu uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem. Iestādes Lēmums Nr. 149/09/COL uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un tā EEZ papildinājumā, aicinot ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus (2). Iestāde saņēma apsvērumus no ieinteresētajām personām. Iestāde ar 2010. gada 26. janvāra vēstuli pārsūtīja šos apsvērumu Lihtenšteinas iestādēm, kurām tika dota iespēja sniegt atbildi. Tas tika izdarīts ar 2010. gada 17. marta vēstuli.

2. IZMEKLĒJAMĀ PASĀKUMA APRAKSTS

2.1. Nosaukums

Izmeklēšana tika veikta sakarā ar režīmu, kas piemērots ieguldījumu uzņēmumiem saskaņā ar Lihtenšteinas nodokļu likumu (“Gesetz über die Landes-und Gemeindesteuern”) (3) (“nodokļu likums”) laika posmā no 1996. līdz 2006. gadam.

2.2. Ieguldījumu uzņēmumu definīcija

Lihtenšteinas 1996. gada likumā par ieguldījumu uzņēmumiem (“Gesetz über Investmentunternehmen”) (“likums par ieguldījumu uzņēmumiem”) ieguldījumu uzņēmumi definēti šādi:

“aktīvi, kas piesaistīti no sabiedrības pēc publiskas reklamēšanas nolūkā veikt kolektīvus kapitāla ieguldījumus un ko iegulda un pārvalda atsevišķo ieguldītāju kopējā kontā – parasti pēc riska dalīšanas principa” (4).

Saskaņā ar Lihtenšteinas tiesību aktiem ieguldījumu uzņēmums varēja izvēlēties, vai pastāvēt kopēja tresta veidā, kas tiek saukts par ieguldījumu fondu (“Anlagefonds”) (5), vai kā juridisko formu izvēlēties ieguldījumu sabiedrību (“Anlagegesellschaft”) (6). Ieguldījumu fonda gadījumā fonda pārvaldību nodrošina atsevišķa struktūra (ar nosaukumu “fonda pārvaldītājs”) (7). Ieguldījumu sabiedrības gadījumā pārvaldību nodrošina pati ieguldījumu sabiedrība. Tādēļ atšķirībā no ieguldījumu fonda ieguldījumu sabiedrība veido vienu veselu struktūru. Abos gadījumos struktūras, kas veic pārvaldības funkcijas, veic saimniecisko darbību, nodrošinot pakalpojumus par maksu.

Neatkarīgi no organizatoriskās formas pārvaldītie ieguldītāju aktīvi ir jānodala no pārvaldības sabiedrības pašu aktīviem. Par pārvaldības pakalpojumiem pārvaldības sabiedrībai maksā atlīdzību par pārvaldīšanu, kas kļūst par daļu no sabiedrības pašu aktīviem. Turklāt var tik iekasēta maksa par izpildi vai citas maksas (8), kas arī veido daļu no pārvaldības sabiedrības pašu aktīviem.

3. NODOKĻU NOTEIKUMI, KAS PIEMĒROJAMI IEGULDĪJUMU UZŅĒMUMIEM LIHTENŠTEINĀ

3.1. Uzņēmuma nodokļi Lihtenšteinā

3.1.1. Ienākuma un kapitāla nodoklis

Nodokļu likuma 4. daļas A pozīcijas “Uzņēmuma nodokļi”(“Die Gesellschaftssteuern”) 73.–81. iedaļa paredz divus uzņēmuma nodokļu veidus (9):

— uzņēmējdarbības ienākuma nodoklis (“Ertragssteuer”), kura lielumu saskaņā ar nodokļu likuma 77. pantu nosaka, pamatojoties uz ienākumiem, no kuriem atskaitīti attaisnotie izdevumi (ieskaitot norakstīšanu). Ienākuma nodokļa likme ir atkarīga no tīro ienākumu attiecības pret kapitālu, kas apliekams ar nodokļiem, un tā svārstās no 7,5 % līdz 15 % (10). Šo likmi var palielināt par 1 līdz 5 procentu daļām atkarībā no attiecības starp dividendēm un kapitālu, kas apliekams ar nodokļiem. Tādēļ maksimālais ienākuma nodoklis ir 20 %,

— kapitāla nodoklis (“Kapitalsteuer”), kuru saskaņā ar nodokļu likuma 76. pantu iekasē no apmaksātā pamatkapitāla, akciju kapitāla, paju kapitāla un sākumkapitāla, kā arī no uzņēmuma rezervēm, kas veido pašu kapitālu. Nodokļu lielumu nosaka uzņēmuma finanšu gada beigās (parasti 31. decembrī). Likme ir 2 ‰ (0,2 %).

Saskaņā ar nodokļu likuma 73. pantu juridiska persona, kas Lihtenšteinā nodarbojas ar komercdarbību, maksā gan ienākuma, gan kapitāla nodokli. Šis nosacījums attiecas arī uz ārvalstu uzņēmumiem, kuriem ir filiāle Lihtenšteinā.

3.1.2. Nodoklis par kuponu

Nodokļu likuma 5. daļa paredz nodokli par kuponu. Saskaņā ar nodokļu likuma 88.a panta 1. punktu Lihtenšteina apliek ar nodokli vērtspapīru (vai dokumentu, kas ir līdzvērtīgi vērtspapīriem) kuponus, kurus ir izdevis “valstspiederīgais”. Šis jēdziens ietver jebkuru personu, kurai Lihtenšteinā ir dzīvesvieta, uzturēšanās vieta vai juridiskā adrese. Tas ietver arī uzņēmumus, kas reģistrēti Lihtenšteinas publiskajā reģistrā. Nodokli par kuponu piemēro sabiedrībām, kuru kapitāls sadalīts daļās, piemēram, akciju sabiedrībām un sabiedrībām ar ierobežotu atbildību (11). Šo nodokli, kura likme ir 4 %, iekasē par jebkuru dividenžu vai peļņas sadali (ieskaitot sadali akcijās).

3.2. Ieguldījumu uzņēmumu aplikšana ar nodokļiem laika posmā no 1996. līdz 2006. gadam

3.2.1. Pārvaldīto ieguldītāju aktīvu aplikšana ar nodokļiem

Sākot no nodokļu likuma 84. panta 5. punkta stāšanās spēkā 1996. gadā, ieguldījumu uzņēmumu pārvaldītos aktīvus aplika ar tādiem pašiem nodokļiem kā rezidentvalsts uzņēmumus (“Sitzgesellschaften”) (12). Tā kā rezidentvalsts uzņēmumi nemaksāja ienākuma nodokli, aktīvi, kurus pārvalda ieguldījumu uzņēmumi, arī netika aplikti ar ienākuma nodokli. Saskaņā ar nodokļu likuma 84. panta 1. punktu tika piemērots tikai samazināts kapitāla nodoklis 1 ‰ apmērā (2 ‰ vietā) (13). Šī likme vēlāk, saskaņā ar nodokļu likuma 85. panta 2. punktu (14), ieguldījumu uzņēmumu kapitālam, kas ir lielāks par 2 miljoniem Šveices franku, tika samazināta līdz 0,4 ‰. Nodoklis par kuponu, ko piemēro peļņas, kas veidojas no fonda kapitāla, sadalei, arī tika atcelts 1996. gadā (15).

3.2.2. Pārvaldības sabiedrības pašu aktīvu aplikšana ar nodokļiem

3.2.2.1. Ieguldījumu fondu pārvaldes nodaļas aplikšana ar nodokļiem

Kā jebkuram citam uzņēmumam, kas darbojas Lihtenšteinā, ieguldījumu fonda pārvaldītājam (fonda pārvaldes nodaļai) par saviem ienākumiem un kapitālu pilnā apmērā bija jāmaksā gan ienākuma, gan kapitāla nodoklis, kā arī nodoklis par kuponu. Fonda pārvaldītājs līdz 1996. gadam saskaņā ar 1961. gada nodokļu likuma 84. panta 2. punktu arī bija aplikts ar nodokļiem pilnā apmērā.

3.2.2.2. Ieguldījumu sabiedrību pārvaldes nodaļas aplikšana ar nodokļiem

Taču ieguldījumu sabiedrību gadījumā attiecībā uz aplikšanu ar nodokļiem netika nodalīti pārvaldības sabiedrības pašu aktīvi un pārvaldītie aktīvi. Tādēļ uz ieguldījumu sabiedrību pašu aktīviem saskaņā ar nodokļu likuma 84. panta 2. punktu arī attiecās noteikumi, kuri piemērojami rezidentvalsts uzņēmumiem. Tas nozīmē, ka ne pārvaldības darbības, ne pārvaldītie aktīvi netika aplikti ar ienākuma nodokli; kapitāla nodoklis bija jāmaksā 1 ‰, nevis 2 ‰ apmērā (un likme vēlāk saskaņā ar nodokļu likuma 85. panta 2. punktu tika samazināta attiecībā uz kapitālu, kas pārsniedz 2 miljonus Šveices franku); un nodoklis par kuponu netika noteikts. Ieguldījumu fondu un ieguldījumu sabiedrību situāciju nodokļu jomā laika posmā no 1996. līdz 2006. gadam var attēlot šādi:

Ieguldījumu fonds (Anlagefond) Fonda pārvaldītājs (pašu aktīvi) Ienākuma nodoklis Kapitāla nodoklis pilnā apmērā Nodoklis par kuponu Fonda kapitāls, t. i., pārvaldītie aktīvi Nav jāmaksā ienākuma nodoklis Samazināts kapitāla nodoklis Nav jāmaksā nodoklis par kuponu





Ieguldījumu sabiedrība (Anlagegesellschaft) Pārvaldības sabiedrības pašu aktīvi Nav jāmaksā ienākuma nodoklis Samazināts kapitāla nodoklis Nav jāmaksā nodoklis par kuponu Fonda kapitāls, t. i., pārvaldītie aktīvi Nav jāmaksā ienākuma nodoklis Samazināts kapitāla nodoklis Nav jāmaksā nodoklis par kuponu

3.3. Situācija no 2006. gada līdz šodienai

Tiesību aktos, kas ieviesti 2005. gadā, noteikts, ka ieguldījumu sabiedrībām atsevišķi jāuzrāda un jātur pašu un pārvaldītie aktīvi. Tika pārskatīts arī nodokļu likums un tajā iekļauta jauns 73.f pants, kurā noteikts, ka ieguldījumu fondu pārvaldītājiem un ieguldījumu sabiedrībām ir jāmaksā ienākuma un kapitāla nodoklis un nodoklis par kuponu attiecībā uz pašu aktīviem (16).

Ieguldījumu fondu un ieguldījumu sabiedrību situāciju nodokļu jomā no 2006. gada var attēlot šādi:

Ieguldījumu fonds (Anlagefond) Fonda pārvaldītājs (pašu aktīvi) Ienākuma nodoklis Kapitāla nodoklis Nodoklis par kuponu Fonda kapitāls, t. i., pārvaldītie aktīvi Netiek aplikti ar nodokļiem





Ieguldījumu sabiedrība (Anlagegesellschaft) Pārvaldības sabiedrības pašu aktīvi Ienākuma nodoklis Kapitāla nodoklis Nodoklis par kuponu Fonda kapitāls, t. i., pārvaldītie aktīvi Netiek aplikti ar nodokļiem

3.4. Procedūras uzsākšanas pamatojums

Savā lēmumā, ar ko uzsāk oficiālu izmeklēšanas procedūru, Iestāde pauda šaubas par atbrīvojuma no ieguldījumu sabiedrību pašu aktīvu aplikšanas ar nodokļiem saderību ar valsts atbalsta noteikumiem. Pretēji Lihtenšteinas iestāžu izteiktajiem argumentiem Iestāde sākotnēji uzskatīja, ka nodokļu tiesību akti piešķīra selektīvas priekšrocības ieguldījumu sabiedrībām, kas radīja konkurences izkropļojumus un ietekmēja tirdzniecību EEZ. Pamatojoties uz to, Iestāde nevarēja izslēgt iespēju, ka nodokļu noteikumi, kas piemērojami ieguldījumu sabiedrību pašu aktīviem (pilnīgs atbrīvojums no ienākuma nodokļa un nodokļa par kuponu un daļējs atbrīvojums no kapitāla nodokļa), ir valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta nozīmē. Iestādei bija šaubas arī par to, vai šos pasākumus var uzskatīt par saderīgiem ar EEZ līgumā, īpaši tā 61. panta 3. punkta c) apakšpunktā noteiktajiem valsts atbalsta noteikumiem.

4. TREŠO PERSONU APSVĒRUMI

Trešo personu apsvērumus var apkopot šādi:

— atsaucoties uz Eiropas Komisijas lēmumiem par uzņēmumu līdzdalības režīmu Īrijā (17) un par nodokļu samazinājumu ienākumiem no noteiktiem nemateriāliem aktīviem Spānijā (18), trešās personas apgalvoja, ka jebkura fiziska vai juridiska persona var nodibināt ieguldījumu uzņēmumu un tādējādi gūt labumu no nodokļu atbrīvojumiem; pamatojoties uz iepriekšminēto, nodokļu atbrīvojums nav selektīvs pasākums,

— kad attiecīgie tiesību akti 1996. gadā tika ieviesti, nebija skaidrs, vai valsts atbalsta noteikumi tiks piemēroti nodokļu pasākumiem,

— ja Iestāde secina, ka atbrīvojumi ir atbalsts, tie tikuši piemēroti kopš 1996. gada, un būtu uzskatāmi par esošu atbalstu,

— atsaucoties uz 3. protokola 15. pantu (saskaņā ar kuru atgūšanai noteikts noilguma termiņš – desmit gadi), trešās personas apgalvoja, ka atbalsta atgūšanu nevar pieprasīt, jo nodokļu atbrīvojums tika ieviests 1996. gadā,

— tika apgalvots, ka atgūšana būtu pretrunā ar tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības principiem,

— dažos gadījumos atgūšana nevarētu tikt pieprasīta, jo nodokļu atbrīvojumu apjoms atbilst de minimis noteikumiem.

5. LIHTENŠTEINAS IESTĀŽU APSVĒRUMI

Ar 2010. gada 17. marta un 16. jūlija vēstulēm Lihtenšteinas iestādes iesniedza šādus apsvērumus:

— atbrīvojums no nodokļa neietver valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta nozīmē, jo tas nav selektīvs. Lai pamatotu šo argumentu, iestādes atkārtoti atsaucās uz diviem Eiropas Komisijas lēmumiem – par uzņēmumu līdzdalības režīmu Īrijā un par nodokļu samazinājumu ienākumiem no noteiktiem nemateriāliem aktīviem Spānijā,

— turklāt tiek apgalvots, ka jebkurš atbalsts ir esošs atbalsts, pamatojoties uz 10 gadu noilguma termiņu, kas noteikts 3. protokola II daļas 1. panta b) punkta iv) apakšpunktā saistībā ar 15. pantu un, pamatojoties uz faktu, ka pasākums kļuva par atbalstu tikai Eiropas Ekonomikas zona attīstības rezultātā (3. protokola II daļas 1. panta b) punkta v) apakšpunkts),

— visbeidzot, Lihtenšteinas iestādes paziņo, ka, ja šie argumenti netiek pieņemti, Iestādei nevajadzētu noteikt atbalsta atgūšanu, jo tas būtu pretrunā ar EEZ tiesību aktu vispārīgajiem principiem, jo īpaši ar tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības aizsardzības principu.

II. NOVĒRTĒJUMS

1. VALSTS ATBALSTA ESĪBA

EEZ līguma 61. panta 1. punkts paredz, ka:

“Ja vien šis līgums neparedz ko citu, ar līgumu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir EK dalībvalsts vai EBTA valsts vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem, un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp Līgumslēdzējām pusēm.”

1.1. Valsts līdzekļu esība

Atbalstu piešķir valsts vai to piešķir, izmantojot valsts līdzekļus.

Pilnīga vai daļēja nodokļu atbrīvojuma piešķiršana valstij rada nodokļu ieņēmumu zaudējumu, kas ir līdzvērtīgs valsts līdzekļu patēriņam fiskālo izdevumu veidā (19). Lihtenšteinas iestādes atsakās no ieņēmumiem, kas atbilst summai, kas veidojas, nemaksājot ienākuma un kapitāla nodokli un nodokli par kuponu.

Šo iemeslu dēļ Iestāde uzskata, ka ieguldījumu sabiedrībām piemērojamie nodokļu noteikumi paredz valsts līdzekļu izmatošanu.

1.2. Atbalsts, priekšroku dodot konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai

Ar atbalsta pasākumu atbalsta saņēmējiem jāpiešķir priekšrocības, kas tos atbrīvo no izdevumiem, kuri parasti tiek segti no to budžeta.

Tā kā ieguldījumu sabiedrībām nav jāmaksā ienākuma nodoklis un nodoklis par kuponu un jāmaksā vienīgi samazināts kapitāla nodoklis par pašu aktīviem, tās saņem priekšrocību attiecībā pret citiem uzņēmumiem, kuru ieņēmumiem no saimnieciskām darbībām piemēro parastos nodokļus.

Priekšrocība ir selektīva, jo tā tika piešķirta vienīgi ieguldījumu uzņēmumiem, kas ir veidoti kā ieguldījumu sabiedrības. Iestāde nepieņem Lihtenšteinas iestāžu un trešo personu izvirzītos argumentus, kuros apgalvots, ka katrs uzņēmums Lihtenšteinā, kas veic šādas saimnieciskas darbības, var izvēlēties visizdevīgāko juridisko formu un līdz ar to gūt labumu no nodokļu atvieglojumiem. Nodokļu priekšrocība, kas attiecas tikai uz noteiktu uzņēmumu kopumu, nevar tikt raksturota kā vispārējs pasākums, pamatojoties uz to, ka jebkurš ieinteresēts uzņēmums, ja tas būtu organizēts īpašā veidā, varētu izpildīt noteiktos kritērijus un pretendēt uz priekšrocībām (20).

Atsaucoties uz Tiesas secinājumiem GIL Insurance (21) lietā, “EKL 87. panta 1. punkts paredz noteikt, vai kādā konkrētā tiesiskajā režīmā valsts pasākums varētu dot priekšroku “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” salīdzinājumā ar citiem, kas, ņemot vērā attiecīgās sistēmas izvirzīto mērķi, atrodas salīdzināmā juridiskā un faktiskā situācijā”. Iestāde secina, ka uzņēmumi, kas atrodas vienādā juridiskā un faktiskā situācijā, šajā gadījumā ir visi tie uzņēmumi, kas Lihtenšteinā (pilnā apmērā) maksā ienākuma un kapitāla nodokli, kā arī nodokli par kuponu, un salīdzinājumā ar šiem uzņēmumiem ieguldījumu sabiedrībām Lihtenšteinā ir selektīva priekšrocība. It īpaši ieguldījumu sabiedrības gūst labumu salīdzinājumā ar uzņēmumu, kas dibināti kā ieguldījumu fondi, pārvaldītājiem, kuri veic tādu pašu darbību, taču tiem ir jāmaksā nodokļi tāpat kā visiem citiem uzņēmumiem Lihtenšteinā.

Tomēr konkrētus nodokļu pasākumus var attaisnot ar nodokļu sistēmas loģiku. Konkrētie nodokļu noteikumi, kas piemērojami ieguldījumu sabiedrībām nebūtu selektīvi EEZ līguma 61. panta 1. punkta nozīmē, ja šos noteikumus attaisnotu Lihtenšteinas nodokļu sistēmas būtība un vispārējie principi (22). Atšķirībā no dažām nesenām sarežģītām fiskālā atbalsta lietām konkrētās nodokļu sistēmas mērķi ir vienkārši. Nodokļu mērķis jeb loģika ir valstij nodrošināt ienākumus. Saskaņā ar Lihtenšteinas nodokļu likumu juridiskām personām, kas darbojas Lihtenšteinā, jāmaksā ienākuma nodoklis no saviem ienākumiem un kapitāla nodoklis par kapitālu, kas veido uzņēmuma pašu kapitālu. Sabiedrībām, kuru kapitāls sadalīts akcijās, jāmaksā arī nodoklis par kuponu par dividendēm. Ieguldījumu sabiedrības ir juridiskas personas, kas saskaņā ar Lihtenšteinas tiesību aktiem tiek reģistrētas kā akciju sabiedrības. Uz tām attiecas Lihtenšteinas nodokļu likuma vispārēji piemērojamie nodokļu noteikumi attiecībā uz ienākuma un kapitāla nodokli, kā arī nodokli par kuponu. Iestāde uzskata, ka nodokļu atvieglojumi pārvaldības uzņēmumu pašu aktīviem nevar tikt attaisnots ne ar Lihtenšteinas vispārējo nodokļu sistēmas loģiku, ne ar kādu konkrētu loģiku attiecībā uz ieguldījumu uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem. Saskaņā ar Iestādes viedokli ieguldījumu sabiedrību organizatoriskajā veidā nav nekā tāda, kas salīdzinājumā ar ieguldījumu fonda pārvaldības darbībām attaisnotu īpašus nodokļu atvieglojumus ieguldījumu sabiedrības pārvaldības darbībām (23). Samazinājumi un atbrīvojumi, kas piemērojami rezidentvalsts uzņēmumiem (24) un ieguldījumu sabiedrībām, bija paredzēti šo darbību veicināšanai Lihtenšteinā. Tādēļ Iestādes viedoklis ir, ka nodokļu atvieglojumus pārvaldības sabiedrības pašu aktīviem nevar attaisnot ar Lihtenšteinas nodokļu sistēmas būtību un vispārējiem principiem.

Tiesību akti tika grozīti 2006. gadā, un turpmāk ieguldījumu sabiedrībām piemēroja vispārēju uzņēmējdarbības nodokļu sistēmu, kurai tāpat ir pakļauti ieguldījumu fondu pārvaldītāji un citas juridiskas personas, kas nodarbojas ar uzņēmējdarbību Lihtenšteinā. Saskaņā ar Lihtenšteinas iestāžu viedokli šie grozījumi novērš “nekonsekvenci” (25), kas veidojās, iepriekš neiekasējot nodokļus no pašu aktīviem.

Šo iemeslu dēļ Iestāde uzskata, ka pasākums ieguldījumu sabiedrībām sniedza selektīvu priekšrocību, kas tika novērsta ar tiesību aktiem, kuri stājās spēkā 2006. gadā.

Atbalsta pasākumam jābūt labvēlīgam attiecībā uz uzņēmumiem, kas veic saimniecisko darbību. Tiesa BBL (26) lietā izskatīja ieguldījumu sabiedrību (SICAV saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem) darbības – tās veica publiski iegūta kapitāla kolektīvu ieguldīšanu pārvedamos vērtspapīros, lai gūtu ilgstošus ienākumus. Tiesa lēma, ka šīs darbības ir saimnieciska darbība Sestās PVN direktīvas 4. panta 2. punkta nozīmē. Ieguldījumu sabiedrības nodarbojas ar dažādu ieguldītāju aktīvu apvienošanu un pārvaldīšanu nolūkā gūt peļņu, saņemot dažādas komisijas maksas par sniegtajiem pakalpojumiem. Tādējādi Iestāde secina, ka pārvaldības sabiedrības veic saimniecisku darbību, kas izpaužas kā aktīvu pārvaldīšana, un tādēļ tās ir uzņēmumi EEZ līguma 61. panta 1. punkta nozīmē (27).

1.3. Konkurences kropļošana un ietekme uz tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm

Atbalsta pasākumam jārada konkurences kropļojumi un jāietekmē tirdzniecība starp EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm.

Saskaņā ar iedibināto judikatūru aizliegums, kas noteikts EEZ līguma 61. panta 1. punktā, attiecas uz jebkādu atbalstu, neatkarīgi no apjoma, kas rada vai draud radīt konkurences kropļojumus, ja tas ietekmē tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm (28). Komisija arī secinājusi, ka ieguldījumu uzņēmumi darbojas starptautiskos tirgos un veic komercdarbību un citas saimnieciskas darbības tirgos ar spēcīgu konkurenci (29). Tādēļ Iestāde uzskata, ka nodokļu atbrīvojumi ieguldījumu sabiedrību pašu aktīviem no 1996. līdz 2006. gadam stiprināja šo ieguldījumu sabiedrību konkurētspēju EEZ, jo tie samazināja šo sabiedrību parastās darbības izmaksas salīdzinājumā ar citiem (30). Ieguldījumu sabiedrības konkurē ar citiem finanšu uzņēmumiem un darbojas atvērtā tirgū, kurā raksturīga aktīva EEZ iekšējā tirdzniecība. Tiek ietekmēta arī tirdzniecība starp līgumslēdzējām pusēm (31).

Tādēļ Iestāde uzskata, ka nodokļu atieglojumi rada vai draud radīt konkurences kropļojumus un ietekmē tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm.

1.4. Secinājums

Tādēļ Iestāde secina, ka samazinātu nodokļu piemērošana pārvaldības sabiedrību pašu aktīviem saskaņā ar Lihtenšteinas nodokļu likumu laika posmā no 1996. līdz 2006. gadam bija valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta nozīmē.

2. PROCEDŪRAS PRASĪBAS

Saskaņā ar 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktu “EBTA Uzraudzības iestādei ir savlaicīgi – tā, lai tā varētu iesniegt savus apsvērumus – jāsaņem paziņojums par ikvienu plānu piešķirt vai mainīt atbalstu (..). Attiecīgā valsts nedrīkst īstenot ierosinātos pasākumus, iekams minētās procedūras rezultātā nav pieņemts galīgais lēmums”. Lihtenšteinas iestādes nepaziņoja Iestādei konkrētos atbalsta pasākumus. Lihtenšteinas iestādes apgalvoja, ka atbalsts ir esošs atbalsts, jo pasākumi kļuva par atbalstu tikai EEZ attīstības rezultātā un/vai 3. protokola II daļas 1. panta b) punkta iv) apakšpunkta un 15. panta ietekmē, kuros noteikts, ka Iestādes pilnvaras atgūt atbalstu ir pakļautas desmit gadu noilguma termiņam. Taču Iestāde uzskata, ka Tiesa jau 20. gs. 70. gados skaidri noteica, ka tādi nodokļu atbrīvojumi kā tie, kuri tiek novērtēti, varētu būt valsts atbalsts. Tiesa 1974. gadā (32) pauda uzskatu, ka jebkuri pasākumi, kas paredzēti, lai atbrīvotu konkrētu nozaru uzņēmumus no maksājumiem, kuri izriet no parastā kārtībā piemērotas nodokļu sistēmas (ja šādam atbrīvojumam nav attaisnojuma, pamatojoties uz šīs sistēmas būtību vai vispārējiem principiem), ir valsts atbalsts. Tiesa 1987. gadā (33) skaidri norādīja, ka nodokļu ieņēmumu zaudējums ir līdzvērtīgs valsts līdzekļu patēriņam fiskālo izdevumu veidā.

Šī pieeja arī atspoguļota Iestādes lēmumos, kas pieņemti pirms Lihtenšteinas nodokļu likuma piemērošanas, kuros tā secinājusi, ka atbrīvošana no nodokļa, kas jāmaksā uzņēmumiem, bija (nesaderīgs) valsts atbalsts Somijā 1994. gadā (34) un Norvēģijā 1995. (35) un 1997. gadā (36). 1997. gada 1. decembrī pēc plašām apspriedēm par vajadzību koordinēt rīcību Kopienas līmenī, lai vērstos pret nelabvēlīgu nodokļu konkurenci, Eiropas Savienības Ministru padome apstiprināja vairākus secinājumus un vienojās par rezolūciju attiecībā uz rīcības kodeksu uzņēmējdarbības nodokļu jomā (37). Saskaņā ar panākto vienošanos Komisija apņēmās sekmēt nelabvēlīgas nodokļu konkurences novēršanu, īstenojot paziņojumu (38) par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem, kas saistīti ar tiešo uzņēmējdarbības nodokļu piemērošanu, un uzņēmās “stingri piemērot attiecīgos atbalsta noteikumus”. Kad paziņojums tika publicēts 1998. gada decembrī, tajā bija noteikts, ka “saskaņā ar stabilu praksi un tiesu praksi (39) nodokļu pasākums, kura galvenais mērķis ir veicināt vienu vai vairākas darbības nozares, ir atbalsts.” (40).Tādējādi Komisija apņēmās stingrāk piemērot jau esošos noteikumus (41).

Iestāde nepiekrīt, ka Lihtenšteinas iestāžu un trešo personu izvirzītie argumenti pierāda, ka kritēriji, kas nosaka Komisijas (vai Iestādes) noteikto selektivitāti nodokļu jautājumu piemērošanā, ir mainījušies kopš izmeklējamo nodokļu pasākumu pieņemšanas. Komisijas paziņojums attiecībā uz uzņēmējdarbības nodokļiem un Iestādes attiecīgās pamatnostādnes ir balstītas uz sen iedibinātu Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūru un apstiprina, ka (attiecīgi) LESD 107. un 108. pants un EEZ 61. panta 1. punkts attiecas uz nodokļu pasākumiem. Turklāt saskaņā ar judikatūru, pat ja varētu konstatēt, ka ir notikusi šāda prakses maiņa, argumentu par to, ka nodokļu pasākumi ir esošs atbalsts, vēl arvien nevarētu atzīt, jo tas nepierāda, ka jebkādas izmaiņas selektivitātes noteikšanas kritērijos, kurus piemēro Komisija vai Iestāde, ir saistītas ar “Eiropas Ekonomikas zonas attīstību” 3. protokola II daļas 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nozīmē (42).

Tādēļ Iestāde nepiekrīt, ka pasākumus var definēt kā esošu atbalstu, kas īstenots pirms EEZ līguma attīstības. Tādēļ pasākums ir jauns atbalsts, kas netika paziņots Iestādei. Tādēļ Lihtenšteinas iestādes neizpildīja savas saistības, kas noteiktas 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktā.

Attiecībā uz desmit gadu noilguma termiņu Iestāde piekrīt, ka nauda, kas izmaksāta kā atbalsts pirms 1997. gada 15. marta, nevar tikt atgūta saskaņā ar 3. protokola II daļas 1. panta b) punkta iv) apakšpunktu un 15. pantu. Taču Iestāde neatzīst, ka pats fakts, ka attiecīgās normatīvajos aktu normas tika īstenotas pirms 1997. gada 15. marta, nozīmē, ka atbalsts, kas izmaksāts pēc tam, ir esošs atbalsts. Gadījumos, kad atbalsts tiek izmaksāts atkārtoti (piemēram, saskaņā ar shēmu vai nodokļu noteikumiem kā šajā gadījumā), noilguma termiņš sākas no tās dienas, kad piešķirts katrs atsevišķs atbalsts (nevis no pirmās nodokļu pasākuma vai shēmas īstenošanas dienas). Kā konstatējusi Pirmās instances tiesa (43), “gadījumā, kad atbalsta shēma izveidota vairāk nekā desmit gadus pirms noilguma pirmā pārtraukuma, nelikumīgais un nesaderīgais atbalsts, kas piešķirts, pamatojoties uz šo shēmu, pēdējo desmit gadu laikā, līdz ar to ir atgūstams”.

3. ATBALSTA SADERĪBA

Atbalsta pasākumi, kas saskaņā ar EEZ līguma 61. panta 1. punktu kvalificēti kā valsts atbalsts, parasti nav saderīgi ar EEZ līguma darbību, izņemot gadījumus, kad ir piemērojams kāds no EEZ līguma 61. panta 2. vai 3. punktā noteiktajiem izņēmumiem. Atkāpes no 61. panta 2. punkta nav piemērojamas attiecīgajam atbalstam, kurš nav paredzēts neviena no šajā punktā minēto mērķu sasniegšanai. Tāpat nav piemērojams EEZ līguma 61. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkts.

Attiecīgais atbalsts nav saistīts ar ieguldījumiem ražošanas kapitālā. Tas tikai samazina tos uzņēmumu izdevumus, kuri parasti rodas, veicot ikdienas uzņēmējdarbības aktivitātes, tādēļ tas klasificējams kā darbības atbalsts. Darbības atbalsts parasti netiek uzskatīts par piemērotu noteiktu saimniecisko darbību vai noteiktu reģionu attīstības veicināšanai, kā tas noteikts EEZ līguma 61. panta 3. punkta c) apakšpunktā. Darbības atbalsts ir atļauts tikai īpašos apstākļos (piemēram, noteiktiem vides vai reģionālā atbalsta veidiem), kad Iestādes pamatnostādnēs paredzēts šāds izņēmums. Neviena no šīm pamatnostādnēm nav piemērojama attiecīgajam atbalstam.

Tādēļ Iestāde secina, ka atbalsts, kurš izmaksāts ar ieguldījumu pārvaldības sabiedrībām piemērotu īpašu nodokļu noteikumu palīdzību, nav saderīgs ar EEZ līgumu.

4. TIESISKĀ PAĻĀVĪBA UN TIESISKĀ NOTEIKTĪBA

Lihtenšteinas iestādes un trešās personas, kas saņēmušas atbalstu, iebilda, ka atbalsta atgūšana pārkāptu EEZ tiesību aktu vispārējos principus, apgalvojot, ka Eiropas Komisijas darbības atbalsta saņēmējiem radījušas paļāvību, ka atbalsta piešķiršana bijusi likumīga. Tāpat tika apgalvots, ka, kad Lihtenšteina pievienojās EEZ līgumam, nodokļu piemērošanu ieguldījumu uzņēmumiem neuzskatīja par valsts atbalstu, un nebija paredzama situācijas maiņa.

Atbalsta saņēmēji var izmantot tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības pamatprincipus, lai apstrīdētu rīkojumu par nelikumīgi piešķirta valsts atbalsta atgūšanu. Taču šie principi ir piemērojami tikai īpašos apstākļos, un parasti uzņēmums nevar, pamatojoties uz tiesisko paļāvību, cerēt, ka atbalsts ir likumīgs, izņemot gadījumus, kad tas ticis piešķirts saskaņā ar atbalsta paziņošanas procedūru Iestādei (vai attiecīgā gadījumā Eiropas Komisijai (44)). Šo principu nesen atkārtoti apstiprinājusi Tiesa: “Tādā situācijā kā pamata lietā aplūkotā ārkārtas apstākļa esamību saskaņā ar tiesiskās drošības principu nevar pieņemt, jo Tiesa būtībā jau ir nolēmusi, ka, tā kā Komisija ilgstoši nav pieņēmusi apstiprinošu lēmumu (..), saņēmējam nav pārliecības par atbalsta likumību, tāpēc saņēmējs nevar atsaukties ne uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ne tiesiskās drošības principu” (45). Tiesas judikatūra principā nosaka, ka nevar cerēt uz atbalsta likumību, pamatojot to ar tiesiskās paļāvības principu, izņemot gadījumus, kad šis atbalsts piešķirts saskaņā ar 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktā noteikto procedūru (46), piezīmējot, ka rūpīgam uzņēmējam parasti būtu jāspēj noteikt, vai procedūra tikusi ievērota (47).

Neskatoties uz to, Tiesa arī ir atzinusi, ka ārkārtas apstākļos nelikumīgi piešķirta nepaziņota atbalsta saņēmējs, lai novērstu atmaksu, atsaucas uz tiesisko paļāvību, ka atbalsts bijis likumīgs (48). Tiesa uzskata, ka juridiska persona var paļauties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu gadījumos, kad Kopienu iestāde tai radījusi pamatotu paļāvību (49). Šajā kontekstā tas nozīmē, ka valsts vai atbalsta saņēmējs paļāvies uz iepriekšējām Iestādes (vai Eiropas Komisijas) darbībām, piemēram, apstiprinot tādu pašu vai līdzīgu atbalsta pasākumu. Ne Iestāde, ne Komisija nav veikusi šādas darbības, un turklāt no Iestādes lēmumiem, ar kuriem aizliedz fiskālā atbalsta pasākumus Somijā un Norvēģijā un kuri pieņemti neilgi pirms Lihtenšteinas nodokļu likuma ieviešanas, būtu bijis jābūt skaidram, ka nodokļu pasākumi, kas ir labvēlīgi dažiem uzņēmumiem vai grupām, jāpaziņo Iestādei (50).

Visbeidzot, Iestāde nepiekrīt, ka jebkādi argumenti, kas saistīti ar tiesisko noteiktību, šajā gadījumā var būt pamatoti, ņemot vērā judikatūru un (EEZ līguma) 61. panta un (LESD) 107. panta plašo piemērojamību. Secinājums, ka izmeklējamie nodokļu pasākumi varētu ietvert valsts atbalstu, bija skaidri paredzams jau no paša sākuma.

Tāpēc Iestāde nepiekrīt, ka šis lēmums pārkāpj EEZ tiesību pamatprincipus.

5. SECINĀJUMS

Iestāde secina, ka Lihtenšteinas iestādes ir nelikumīgi īstenojušas attiecīgo atbalstu, pārkāpjot 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktu.

Atbalsts iepriekšminēto iemeslu dēļ nav saderīgs ar EEZ līguma darbību,

IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

1. pants

Lihtenšteinas iestāžu ieguldījumu sabiedrību labā īstenotie atbalsta pasākumi, kas ir atcelti no 2006. gada 30. jūnija, nav saderīgi ar EEZ līguma darbību EEZ līguma 61. panta 1. punkta nozīmē.

2. pants

Ņemot vērā, ka Lihtenšteinas iestādes saskaņā ar 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktu nav ievērojušas prasību par atbalsta paziņošanu Iestādei pirms tā ieviešanas, konkrētie pasākumi bija nelikumīgs valsts atbalsts.

3. pants

Lihtenšteinas iestādes veiks vic nepieciešamos pasākumus, lai no ieguldījumu sabiedrībām atgūtu atbalstu, kas minēts 1. pantā un kurš nelikumīgi bija pieejams atbalsta saņēmējiem no 1997. gada 15. marta līdz dienai, kad atbalsta saņēmēji pēdējo reizi guva labumu no nodokļu atbrīvojumiem pēc tam, kad tie tika atcelti 2006. gadā.

4. pants

Atgūšanu veic nekavējoties un jebkurā gadījumā līdz 2011. gada 3. martam, un saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajām procedūrām, ja tās nodrošina šā lēmuma tūlītēju un efektīvu īstenošanu. Atgūstamā atbalsta summai pieskaita procentus un saliktos procentus par laiku no dienas, kad atbalsts nodots tā saņēmējiem, līdz dienai, kad atbalsts atgūts. Procentus aprēķina, pamatojoties uz lēmuma par īstenošanas noteikumiem 9. pantu.

5. pants

Lihtenšteinas iestādes divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas informē Iestādi par pasākumiem, kas veikti tā izpildei.

6. pants

Šis lēmums ir adresēts Lihtenšteinas Firstistei.

7. pants

Autentisks ir tikai lēmuma teksts angļu valodā.

Briselē, 2010. gada 3. novembrī. EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – priekšsēdētājs Per SANDERUD Kolēģijas loceklis Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON

(1) Pieejams šādā tīmekļa vietnē: http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

(2) OV C 236, 1.10.2009. un EEZ papildinājums Nr. 51, 1.10.2009.

(3) Liechtensteinisches Landesgesetzblatt 1961. g., Nr. 7, ar turpmākiem grozījumiem.

(4) 2. panta 1. punkts 1996. gada likumā par ieguldījumu uzņēmumiem.

(5) Skatīt 3. panta 2. punktu 1996. gada likumā par ieguldījumu uzņēmumiem.

(6) Skatīt 3. panta 3. punktu 1996. gada likumā par ieguldījumu uzņēmumiem.

(7) Skatīt 39. panta 2. punktu 1996. gada likumā par ieguldījumu uzņēmumiem.

(8) Lihtenšteinas iestādes ir konstatējušas, ka, tā kā fonda pārvaldītājam (vai ieguldījumu sabiedrības pārvaldes nodaļai) ir tiesības iekasēt maksu pēc saviem ieskatiem, nav iespējams šīs maksas uzskaitīt pilnīgi.

(9) Privātpersonas ir pakļautas ienākuma nodoklim (“Erwerbssteuer”) un īpašuma nodoklim (“Vermögenssteuer”), kuri neattiecas uz šo izmeklēšanu.

(10) Tīro peļņu nosaka attiecībā pret kapitālu, kas apliekams ar nodokļiem. Nodokļu likmi veido puse no procenta, kuru tīrā peļņa veido no kapitāla, kas apliekams ar nodokļiem. Taču ir noteikta minimālā robeža 7,5 % apmērā un maksimālā robeža 15 % apmērā, skatīt nodokļu likuma 79. panta 2. punktu.

(11) Nodokļu likuma 88.d pants.

(12) Rezidentvalsts uzņēmumi ir juridiskas personas, kas reģistrētas publiskajā reģistrā, kuru juridiskā adrese vai birojs atrodas Lihtenšteinā, taču tās Lihtenšteinā neveic nekādu komercdarbību vai uzņēmējdarbību.

(13) Nodokļa samazināšana par labu rezidentvalsts uzņēmumiem tika veikta pirms Lihtenšteinas pievienošanās EZZ līgumam un tāpēc nav ņemta vērā šajā lēmumā, kas attiecas tikai uz nodokļu samazināšanu, kas veikta pēc 1995. gada 1. maija, kad Lihtenšteina pievienojās EEZ līgumam.

(14) Sk. nodokļu likuma 85. panta 2. punktu 1996. gada grozījumu redakcijā, LGBL, 1996. g., Nr. 88.

(15) 1961. gada nodokļu likuma 88.f, 88.g, 88.h panta 3. punkts un 88.i panta 2. punkts par ieguldījumu fondu aplikšanu ar nodokli par kuponu tika atcelti. Skatīt valdības likumprojektu Nr. 69/1995, 10. lpp., kurā konstatēts, ka nodokļa par kuponu, kas piemērots peļņas sadalei, atcelšana bija priekšnoteikums ieguldījumu uzņēmumu veidošanai. Sakarā ar stāšanos spēkā skatīt Gesetz vom 3.5.1996. über die Abänderung des Steuergesetzes, LGBL, Nr. 88., 10.7.1996.

(16) Ar likumu arī atcēla 84. panta 5. punktu un iekļāva jaunu 86. panta 2. punktu, kurā noteikts, ka abu veidu ieguldījumu uzņēmumu pārvaldītie aktīvi ir skaidri atbrīvoti no kapitāla nodokļa maksāšanas.

(17) Komisijas 2004. gada 22. septembra Lēmums Valsts atbalsts N 354/04.

(18) Komisijas 2008. gada 13. februāra Lēmums Valsts atbalsts N 480/07.

(19) Sk. Iestādes Valsts atbalsta pamatnostādņu par uzņēmējdarbības nodokļiem 3. punkta 3. apakšpunktu.

(20) Pirmās instances tiesa, piemēram, ir atzinusi, ka tikai tāpēc, ka fiskāls pasākums balstīts uz objektīva kritērija, nenozīmē, ka tas nav selektīvs – sk. Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās T-127/99,T-129/99 un T-148/99 Diputación Foral de Álava e.a./Komisija, 2002, ECR, II-1275. lpp.

(21) Spriedums lietā C-308/01 GIL Insurance un citi, 2004, ECR, I-4777. lpp., 68. punkts. Sk. arī spriedumu lietā C-143/99, Adria-Wien Pipeline, 2001, ECR, I-8365. lpp., 41. punkts un spriedumu lietā C-409/00 Spānija/Komisija, 2003, ECR, I-1487. lpp., 47. punkts.

(22) Spriedums apvienotajās lietās E-5/04 līdz E-7/04 Fesil un citi/Iestāde, minēts iepriekš, 82. un nākamie punkti.

(23) Abiem ieguldījumu uzņēmumu veidiem jānodala uzņēmuma pašu aktīvi no ieguldītājiem piederošajiem pārvaldītajiem aktīviem, kas glabājas noguldījumu bankā; un bankrota procedūras gadījumā kreditoriem ir pieejami gan ieguldījumu fondu, gan ieguldījumu sabiedrību pašu aktīvi.

(24) Iestāde nav veikusi izmeklēšanu par labvēlīgām nodokļu likmēm rezidentvalsts uzņēmumiem, jo šie noteikumi tika ieviesti pirms EEZ līguma.

(25) Citēts eksperta viedoklis, ko Lihtenšteinas iestādes iesniegušas sakarā ar ieguldījumu uzņēmumu juridisko formu un attiecīgo nodokļu sistēmu, kurai tie pakļauti (iedaļa DII,b.ii.3).

(26) Spriedums lietā C-8/03 Banque Bruxelles Lambert SA (BBL)/Beļģijas valsts, 2004, Krājums, I-10157. lpp., 42. un 43. punkts. Spriedums ir nodokļu jomā, taču Iestāde uzskata, ka attiecīgā problēma ir tāda pati valsts atbalsta noteikumu jomā. Sk. arī Komisijas 2005. gada 6. septembra lēmumu par Itālijas shēmu kolektīviem ieguldījumiem pārvedamos vērtspapīros (OV L 268, 27.9.2006., 1. lpp.) (turpmāk “Itālijas kolektīvo ieguldījumu shēma”).

(27) Sk. arī Komisijas 2005. gada 6. septembra lēmumu par Itālijas shēmu kolektīviem ieguldījumiem pārvedamos vērtspapīros (OV L 268, 27.9.2006., 1. lpp.) un spriedumu lietā T-455/05 Associazione Italiana del risparmio gestito, e.a/Komisija, 127. un nākamie punkti.

(28) Spriedums lietā T-214/95 Vlaamse Gewest/Komisija, 1998, ECR, II-717. lpp., 46. punkts. 2009. gada 4. marta spriedums lietā T-424/05 Itālija/Komisija, 154. un nākamie punkti.

(29) Skatīt Itālijas kolektīvo ieguldījumu shēmu, 45. punkts, ko apstiprināja Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā T-445/05 Associazione italiana del risparmio gestito/Komisija un T-424/05 Itālija/Komisija.

(30) Sk. iepriekš minēto spriedumu lietā T-424/05, 156. punkts.

(31) Saskaņā ar judikatūru (skatīt iepriekš minēto spriedumu lietā T-424/05, 160. punkts) Iestādei nav jāpierāda, ka visas ieguldījumu sabiedrības darbojas starptautiskos tirgos. Novērtējot atbalsta shēmas, ir pietiekami novērtēt to vispārējās iezīmes, neizskatot katras individuālo piemērošanu.

(32) Spriedums lietā 173/73 Itālija/Komisija,1974, ECR, 709. lpp.

(33) Spriedums lietā 248/84 Vācija/Komisija, 1987, ECR, 4013. lpp.

(34) Nodokļu atvieglojumi rūpnieciskajai ražošanai tika atcelti saskaņā ar Iestādes 1994. gada 1. decembra Lēmumu Nr. 213/94/COL.

(35) Iestādes 1995. gada 31. oktobra Lēmums Nr. 106/95/COL par atbrīvojumu no pamatnodokļa par stikla taru.

(36) Iestādes 1997. gada 14. maija Lēmums Nr. 145/97/COL par piemērotiem pasākumiem sakarā ar reģionāli diferencētiem sociālās nodrošināšanas nodokļiem.

(37) OV C 2, 6.1.1998., 1. lpp.

(38) Komisija izdeva paziņojumu 1998. gada novembrī (OV C 384, 10.12.1998.). Līdzīgs paziņojums 1999. gada jūnijā tika iestrādāts Iestādes valsts atbalsta pamatnostādnēs kā 17.B nodaļa.

(39) Sk. cita starpā spriedumu lietā C387/92 Banco Exterior de España SA/Ayuntamiento de Valencia, 1994, ECR, I-877. lpp.

(40) Paziņojuma 18. punkts.

(41) Skatīt rīcības kodeksa J iedaļu.

(42) Spriedums apvienotajās lietās T-346/99, T-347/99 un T-348/99 Territorio Histórico de Álava un citi/Komisija, 84. punkts.

(43) Pirmās instances tiesas 2008. gada 28. novembra spriedums apvienotajās lietās T-254/00, T-270/00 un T-277/00 Hôtel Cipriani/Komisija (atsaucoties uz spriedumu apvienotajās lietās T-195/01 un T-207/01 Gibraltāra valdība/Komisija, 2002, ECR, II 2309. lpp., 130. punkts).

(44) Spriedums lietā C-5/89 Komisija/Vācija, 1990, ECR, I-3437. lpp., 14. punkts; spriedums lietā C-169/95 Komisija/Spānija, 1997, ECR, I-135. lpp., 51. punkts; spriedums lietā C-24/95 Land Rheinland-Pfalz/Alcan Deutschland GmbH, 1997, ECR, I-1591. lpp., 25. punkts.

(45) 2010. gada 11. marta spriedums lietā C-1/09 Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication/Société Internationale de Diffusion et d’Édition. Skatīt arī spriedumu lietā C-91/01 Itālija/Komisija, 2004, ECR, I-4355. lpp., 66. un 67. punkts.

(46) Spriedums lietā C-5/89 Komisija/Vācija, 1990, ECR, I-3437. lpp., 14. punkts un lietā T-171/02 Regione Autonoma della Sardegna/Komisija, 2005, Krājums, II-2123. lpp., 64. punkts.

(47) Spriedums lietā C-5/89 Komisija/Vācija, 1990, ECR, I-3437. lpp., 14. punkts, spriedums lietā C-169/95 Spānija/Komisija, 1997, ECR, I-135. lpp., 51. punkts.

(48) Spriedums apvienotās lietās C-183/02 P un C-187/02 P Demesa and Territorio Histórico de Álava/Komisija, 2004, Krājums, I-10609. lpp., 51. punkts.

(49) Spriedums lietā T-290/97 Mehibas Dordstelaan/Komisija, 2000, ECR, II-15. lpp. un apvienotajās lietās C-182/03 un C-217/03 Belgium and Forum 187 ASBL/Komisija, 2006, Krājums, I-05479. lpp., 147. punkts.

(50) Saskaņā ar ziņojumu Lihtenšteinas Parlamentam par EEZ līgumu (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992) Lihtenšteinas iestādes atzīst, ka nodokļu samazinājums principā ir valsts atbalsta EEZ 61. panta 1. punkta nozīmē un ka noteiktos apstākļos varētu būt nepieciešama Lihtenšteinā pieņemto nodokļu pasākumu paziņošana (134. lpp.). Sk. arī Lihtenšteinas Parlamenta iesniegtajā ziņojumā sniegtos skaidrojumus par dalību Eiropas Ekonomikas zonā (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2. Teil, Nr. 1995/1) 168. lpp.