LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 79/40

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDES LĒMUMS

Nr. 405/08/COL

(2008. gada 27. jūnijs)

par formālās izmeklēšanas procedūras izbeigšanu attiecībā uz Icelandic Housing Financing Fund

(Īslande)

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDE (1),

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (2) un jo īpaši tā 59. panta 2. punktu, 61.–63. pantu un tā 26. protokolu,

ņemot vērā nolīgumu starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidi (3) un jo īpaši tā 24. pantu,

ņemot vērā 3. protokola I daļas 1. panta 2. punktu un II daļas 4. panta 4. punktu un 6. pantu nolīgumā starp EBTA valstīm par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidi (4),

ņemot vērā Iestādes pamatnostādnes (5) par EEZ līguma 61. un 62. panta piemērošanu un interpretāciju,

ņemot vērā Iestādes Lēmumu Nr. 195/04/COL (6) par 3. protokola II daļas 27. pantā minētajiem īstenošanas noteikumiem,

ņemot vērā EBTA Tiesas spriedumu lietā E-9/04 par pieteikumu atzīt par spēkā neesošu Lēmumu Nr. 213/04/COL attiecībā uz Icelandic Housing Financing Fund, (7)

ņemot vērā Iestādes Lēmumu Nr. 185/06/COL par formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu attiecībā uz Icelandic Housing Financing Fund, (8)

pēc tam, kad ieinteresētās personas tika aicinātas iesniegt savus apsvērumus atbilstoši minētajiem noteikumiem, un ņemot vērā šos apsvērumus,

tā kā:

I. FAKTI

1. PROCEDŪRA

Ar Īslandes pārstāvniecības Eiropas Savienībā 2003. gada 20. novembra vēstuli, kurai pievienota tajā pašā datumā parakstītā Īslandes Finanšu ministrijas vēstule – abas vēstules Iestāde saņēma un reģistrēja 2003. gada 25. novembrī (Dok. Nr. 03-8227 A, tagad Pasākums Nr. 255584) – Īslandes iestādes atbilstoši 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktam paziņoja, ka Icelandic Housing Financing Fund (turpmāk – HFF) aizdevumu maksimālais līmenis ir paaugstināts līdz 90 % no mājokļu pirkuma cenas.

Iestāde 2004. gada 11. augustā pieņēma Lēmumu Nr. 213/04/COL. Šajā lēmumā Iestāde, neierosinot formālo izmeklēšanas procedūru, konstatēja, ka Īslandes tiesību akti, kas attiecas uz HFF, ietvēra atbalstu HFF, bet šāds atbalsts bija saderīgs ar valsts atbalsta noteikumiem, kas jāskata saistībā ar EEZ līguma 59. panta 2. punktu.

Šo lēmumu ar pieteikumu EBTA Tiesā apstrīdēja Īslandes Baņķieru un vērtspapīru tirgotāju asociācija, kura pēc tam ir apvienojusies ar citām finanšu un apdrošināšanas asociācijām un pašreiz darbojas ar nosaukumu Īslandes Finanšu pakalpojumu asociācija (turpmāk – SFF). Ar 2006. gada 7. aprīļa spriedumu lietā E-9/04 EBTA Tiesa atbalstīja šo pieteikumu un atcēla Iestādes Lēmumu Nr. 213/04/COL.

Tā kā Iestāde, pamatojoties uz tai pieejamo informāciju, izdarīja provizorisku secinājumu, ka apstrīdētie atbalsta pasākumi ir jauns atbalsts, tā 2006. gada 21. jūnijā pieņēma Lēmumu Nr. 185/06/COL par formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu attiecībā uz HFF sistēmu. Šo lēmumu Iestāde ar 2006. gada 21. jūnija vēstuli nosūtīja Īslandes iestādēm (Pasākums Nr. 377864).

Lēmums Nr. 185/06/COL publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un tā EEZ pielikumā. (9) Iestāde aicināja ieinteresētās puses iesniegt apsvērumus par šo lēmumu.

Ar Īslandes pārstāvniecības Eiropas Savienībā 2006. gada 20. novembra vēstuli, kuru Iestāde saņēma un reģistrēja 2006. gada 21. novembrī, Iestāde saņēma apsvērumus par Īslandes iestāžu lēmumu (Pasākums Nr. 399173).

Ar 2006. gada 24. novembra vēstuli (Pasākums Nr. 399801) Iestāde pārsūtīja Īslandes iestāžu apsvērumus SFF un aicināja SFF iesniegt novērojumus par pārsūtīto dokumentu.

Ar Īslandes pārstāvniecības Eiropas Savienībā 2007. gada 3. janvāra vēstuli, kuru Iestāde saņēma un reģistrēja 2007. gada 4. janvārī (Pasākums Nr. 405009), Iestāde saņēma turpmākus Īslandes iestāžu apsvērumus.

Ar 2007. gada 31. janvāra vēstuli, kuru Iestāde saņēma un reģistrēja 2007. gada 2. februārī (Pasākums Nr. 408361), SFF atbildēja uz Iestādes 2006. gada 24. novembra vēstuli, un šī atbilde tika pārsūtīta Īslandes iestādēm 2007. gada 5. februārī (Pasākums Nr. 408509).

Ar 2007. gada 28. februāra vēstuli, ko Iestāde saņēma un reģistrēja 2007. gada 1. martā (Pasākums Nr. 411962), SFF sniedza apsvērumus par Iestādes Lēmumu Nr. 185/06/COL. Ar 2007. gada 5. marta vēstuli (Pasākums Nr. 412290) Iestāde šo dokumentu pārsūtīja Īslandes iestādēm, lai tās izteiktu apsvērumus.

Ar Īslandes pārstāvniecības Eiropas Savienībā 2007. gada 5. marta vēstuli, ko Iestāde saņēma un reģistrēja 2007. gada 9. martā (Pasākums Nr. 412950), Īslandes iestādes atbildēja uz SFF2007. gada 31. janvārī sniegtajiem apsvērumiem.

Ar 2007. gada 4. aprīļa vēstuli (Pasākums Nr. 415881) Iestāde pieprasīja Īslandes iestādēm dažus precizējumus.

Īslandes iestādes atbildēja uz Iestādes 2007. gada 5. marta vēstuli ar Īslandes pārstāvniecības Eiropas Savienībā 2007. gada 30. aprīļa vēstuli, ko Iestāde saņēma un reģistrēja 2007. gada 30. aprīlī (Pasākums Nr. 419451).

Īslandes iestādes atbildēja uz Iestādes 2007. gada 4. aprīļa vēstuli ar Īslandes pārstāvniecības Eiropas Savienībā 2007. gada 14. jūnija vēstuli, kuru Iestāde saņēma un reģistrēja 2007. gada 14. jūnijā (Pasākums Nr. 425255).

Papildu informāciju Īslandes iestāžu pārstāvji nosūtīja 2007. gada 21. augustā pa e-pastu (Pasākums Nr. 435379).

Ar 2007. gada 28. septembra vēstuli (Pasākums Nr. 442805) Iestāde pieprasīja Īslandes iestādēm papildu informāciju par Īslandes tiesību aktos noteiktajām valsts garantijām. Īslandes institūcijas atbildēja uz šo prasību ar Īslandes pārstāvniecības Eiropas Savienībā 2007. gada 24. oktobra vēstuli, ko Iestāde saņēma un reģistrēja 2007. gada 25. oktobrī (Gadījums Nr. 448739).

Turpmāk lietu apsprieda vairākās Īslandes valdības un Iestādes pārstāvju sanāksmēs, no kurām pēdējā bija sanāksmju komplekss Reikjavīkā 2007. gada 29. oktobrī.

Ar 2007. gada 27. novembra e-pasta vēstuli SFF likumīgie pārstāvji iesniedza papildu informāciju saistībā ar HFF lietas izmeklēšanu (Pasākums Nr. 454226).

Lietu apsprieda ar sūdzības iesniedzēju 2008. gada 6. marta sanāksmē, un pēc tam no sūdzības iesniedzēja tika saņemts vēl viens iesniegums, kas datēts ar 2008. gada 28. martu (Pasākums Nr. 471552).

Īslandes valdība novērojumus par šo pēdējo sūdzības iesniedzēja iesniegumu izteica 2008. gada 15. aprīļa vēstulē (Pasākums Nr. 473576).

2. VĒSTURISKA INFORMĀCIJA PAR ĪSLANDES NOTEIKUMIEM, KAS SAISTĪTI AR MĀJOKĻU NOZARI

2.1. IEVADS

Šajā iedaļā Iestāde apraksta situāciju mājokļu sistēmā saskaņā ar Īslandes tiesību aktiem. Apraksts attiecas uz šīs jomas tiesību aktiem brīdī, kad stājās spēkā EEZ līgums, un tajā ir īsi izklāstīti grozījumi tiesību aktos, ja tādi ieviesti vēlāk

3.iedaļā aprakstīts Īslandes tiesību aktiem atbilstošs juridiskais pamats visiem tiem iespējamiem valsts atbalsta elementiem, kuri norādīti Lēmumā Nr. 185/06/COL par formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu. Šeit apspriestas gan tiesību normas, kas bija spēkā brīdī, kad stājās spēkā EEZ līgums, gan arī grozījumi tiesību aktos.

2.2. MĀJOKĻU SISTĒMA

2.2.1. Ievads

Pēdējos 50 gadus Īslandes valsts iejaukšanās šīs valsts mājokļu tirgū bija vērsta uz to, lai veicinātu mājokļu privātīpašumu. 1955. gadā tika likts pamats sistemātiskai valsts līdzdalībai gan politikas izstrādē mājokļu jautājumos, gan arī privātiem mājokļiem paredzētu aizdevumu piešķiršanā. Ar Likumu Nr. 51/1980 tika dibināta Mājokļu valsts aģentūra (Húsnæðisstofnun ríkisins) un cita starpā paredzēti aizdevumi ar atvieglotiem nosacījumiem privātmāju pircējiem.

Mājokļu aizdevumu sistēmā 1986. gadā notika dažas pārmaiņas, cita starpā saistībā ar to, ka šīs sistēmas finansējumu daļēji nodrošināja pensiju fondi. Īslandes bankas parasti nefinansēja privāto mājokļu iegādi. Tā kā Mājokļu valsts aģentūra izsniedza aizdevumus mājokļu iegādei par likmēm, kas bija zemākas nekā tirgus likmes, pieprasījums ievērojami palielinājās, kas savukārt pārsniedza pensiju fondu līdzekļu iespējas. Lai novērstu šo situāciju un gūtu lielākus finanšu līdzekļus mājokļu finansēšanai, 1989. gadā ieviesa mājokļu obligāciju sistēmu, kas sīki aprakstīta turpmāk tekstā.

2.2.2. Likums Nr. 97/1993 par Mājokļu valsts aģentūra

2.2.2.1. Ievads

Kad 1994. gada 1. janvārī spēkā stājās EEZ līgums, Mājokļu valsts aģentūras darbību reglamentēja Likums Nr. 97/1993 (lög nr. 97/1993, um Húsnæðisstofnun ríkisins). Šis dokuments faktiski bija tāda paša nosaukuma vairākkārt grozītā Likuma Nr. 86/1988 konsolidētā versija. (10)

Saskaņā ar 1. pantu Likumā Nr. 97/1993 tā mērķis bija veicināt Īslandes iedzīvotāju nodrošinātību ar mājokļiem, piešķirot aizdevumus un risinot jautājumus, kas saistīti ar mājokļiem un mājokļu būvniecību. Turklāt tā mērķis bija veicināt vienādas tiesības uz mājokli, nodrošinot līdzekļus konkrētajam nolūkam – sniegt cilvēkiem lielākas iespējas iegūt mājokli īpašumā vai to nomāt saskaņā ar izpildāmiem noteikumiem.

Saskaņā ar Likuma Nr. 97/1993 nosacījumiem mājokļu sistēmā darbojās četras dažādas valsts struktūras, proti, Mājokļu valsts aģentūra, Mājokļu valsts padome, Būvniecības valsts fonds un Strādājošo mājokļu fonds.

2.2.2.2. Mājokļu valsts aģentūra un Mājokļu valsts padome

Mājokļu valsts aģentūras juridiskais pamats bija noteikts likuma 2. pantā. Saskaņā ar minēto nosacījumu aģentūra bija valsts iestāde, kas pakļauta atsevišķai direktoru padomei (Mājokļu valsts padome) un ko administratīvi pārrauga sociālo lietu ministrs, augstākajā līmenī ir atbildīgs par mājokļu jomu. Aģentūrai bija jāvada un jāīsteno minētajā tiesību aktā valsts iestādēm noteiktās funkcijas mājokļu jomā.

Sociālo lietu ministram bija atļauts izdot nolikumu, sīkāk nosakot aģentūras struktūru, sk. tiesību akta 3. pantu. Ministrs bija pilnvarots arī apvienot tiesību aktā norādīto divu vai vairāku daļu, nodaļu, un fondu vispārējo vadību, darbības un cilvēkresursus. Mājokļu valsts aģentūras darbības izmaksas bija jāsadala starp aģentūras pārvaldītajiem fondiem, ņemot vērā to darbības apjomu un aktīvus fiskālā gada beigās.

Mājokļu valsts aģentūru pārvaldīja Mājokļu valsts padome (“Padome”), kurā bija septiņi Padomes locekļi, kurus ievēlēja parlaments pēc katrām parlamenta vēlēšanām, sk. tiesību akta 4. pantu. Saskaņā ar tiesību akta 5. pantu Padomei bija jākontrolē Mājokļu valsts aģentūras, Būvniecības valsts fonda un Strādājošo mājokļu fonda finanses, jāvada to darījumi un citas darbības. Tai arī bija jānodrošina, lai aģentūra savas darbības veiktu saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem un administratīvajiem noteikumiem. Turklāt Padome cita starpā bija atbildīga par līdzekļu piešķiršanu sociālo mājokļu attīstītājiem.

Mājokļu valsts padome bija arī pilnvarota, saņemot sociālo lietu ministra apstiprinājumu, radīt jaunas aizdevumu kategorijas, sk. 11. panta otro daļu. Sīkāki precizējumi attiecībā uz aizdevumiem bija izklāstīti minētā likuma 12.–15. pantā.

2.2.2.3. Būvniecības valsts fonds

Būvniecības valsts fonda uzdevumi bija noteikti 8. pantā Likumā Nr. 97/1993. Saskaņā ar minēto nosacījumu fondam bija jānodarbojas ar aizdevumu darbībām un mājokļu obligāciju darījumiem atbilstoši tiesību akta nosacījumiem un noteikumiem, kas paredzēti saskaņā ar minēto tiesību aktu. Fonds bija arī atbildīgs par aizņēmumiem un aizdevumiem, kas veikti vai ko turpmāk varētu veikt saistībā ar fondu. Šā tiesību akta 9. pantā noteikts, ka Būvniecības valsts fondu finansē šādi.

“1) No fonda pašu kapitāla peļņas, t. i., iemaksām, procentiem un piešķirto aizdevumu cenu indeksācijas maksājumiem.

2) No ikgadējiem Valsts kases ieguldījumiem, kā paredzēts Budžeta likumu.

3) No obligāciju pārdošanas bezdarba apdrošināšanas fondam, pensiju fondiem saskaņā ar vienošanos starp Mājokļu valsts aģentūru un šiem fondiem, kā arī ar jebkādiem citiem aizņēmumiem, ko sīkāk noteiktu attiecīgajā brīdī izmantojamā ieguldījumu un kredītu plānā.”

Saskaņā ar likuma 11. pantu Būvniecības valsts fonds, ja vien tā attiecīgā gada budžetā bija pieejams finansējums, varēja piešķirt šādu kategoriju aizdevumus:

“1) Aizdevumi vecāku ļaužu mītņu, kā arī bērnu un vecāku ļaužu dienas aprūpes iestāžu celtniecībai.

2) Īpaši aizdevumi cilvēkiem ar īpašām vajadzībām.

3) Aizdevumi vai dotācijas tehniskiem jauninājumiem un citām reformām celtniecības nozarē.”

Visiem Būvniecības valsts fonda aizdevumiem bija jābūt pilnībā indeksētiem, sk. likuma 16. pantu. Katram aizdevumam bija jābūt nodrošinātam ar pirmās vai otrās kategorijas hipotēku mājoklim, kura dēļ aizdevums piešķirts. Turklāt bija atļauts pieprasīt, lai piešķirtais aizdevums un hipotēka nepārsniedz noteiktu pirkuma cenas, nekustamā īpašuma novērtējuma vai ugunsnelaimju apdrošināšanas vērtības daļu.

2.2.2.4. Mājokļu obligācijas

Kā iepriekš minēts, 1989. gadā izveidoja tā saukto mājokļu obligāciju sistēmu. Attiecīgi saskaņā ar 18. pantu tiesību aktā Nr. 97/1993 Būvniecības valsts fonds bija pilnvarots vadīt atsevišķu Mājokļu obligāciju nodaļu, kuras finansēm bija jābūt nodalītām no citām fonda darbībām. Saskaņā ar tiesību akta 19. pantu Mājokļu obligāciju nodaļas uzdevumi bija šādi.

“a) Saskaņā ar šajā tiesību aktā vai nolikumā ietvertajiem noteikumiem un nosacījumiem Būvniecības valsts fonda vārdā izlaist tirgspējīgu obligāciju kategorijas, turpmāk – mājokļu obligācijas.

b) Veikt maiņas darījumus ar parāda instrumentiem, kas ir nodrošināti ar hipotēku pret dzīvojamo māju un izsniegti saistībā ar nekustamā īpašuma iegādi, jauna mājokļa būvniecību vai lietotu dzīvojamo māju paplašināšanu, uzlabošanu, vai renovāciju (…).

c) Nepārtraukti veicināt mājokļu obligāciju pārdošanas iespējas tirgū.”

Mājokļu obligāciju sistēma nebija tradicionāla hipotekāro aizdevumu sistēma, bet gan obligāciju mijmaiņas sistēma, kas nozīmē to, ka mājokļa pircējs lūdz Mājokļu obligāciju nodaļai izlaist hipotekāro obligāciju, kas nodrošināta ar iegādājamo īpašumu. Tad Mājokļu obligāciju nodaļa atpirka šo obligāciju no mājokļa pircēja un par to samaksāja, izsniedzot pārdevējam mājokļu obligācijas. Šīs mājokļu obligācijas tad varēja brīvi tirgot vērtspapīru tirgū. Pārdevējs varēja tās pārdot vērtspapīru tirgū, izmantot kā maksāšanas līdzekli vai turēt.

Saskaņā ar tiesību akta 21. pantu Mājokļu obligāciju nodaļa varēja pretendēt uz procentu starpību, lai segtu nodaļas darbības izmaksas un novērtētos zaudējumus no neatmaksātajiem aizdevumiem. Pēc Mājokļu valsts padomes iesniegtā priekšlikuma sociālo lietu ministram bija jānosaka procentu starpības līmenis.

Mājokļu obligāciju nodaļas iegādātajiem hipotekārajiem instrumentiem bija jābūt izlaistiem ne vairāk kā uz 25 gadu aizdevuma periodu, sk. tiesību akta 26. pantu. Saskaņā ar 27. pantu šos hipotekāros instrumentus varēja apmainīt pret mājokļu obligācijām, kuru kopējā vērtība nepārsniedz 75 % no īpašuma pamatoti novērtētās cenas. Sociālo lietu ministrs bija pilnvarots noteikt maksimālo procentuālo attiecību, izdodot noteikumus, ar kuriem viņš varēja noteikt augstāku procentu robežu jaunām ēkām un pirmreizējai dzīvojamās mājas iegādei. Saskaņā ar tiesību akta 29. pantu Mājokļu obligāciju nodaļai bija jāveicina mājokļu obligāciju pārdošanas iespējas tirgū. Minētajam mērķim nodaļai bija jārod sadarbība ar bankām, pensiju fondiem un citiem finanšu tirgus dalībniekiem. Turklāt, lai sekmētu līdzsvaru tirgū, Būvniecības valsts fonds drīkstēja daļu no saviem līdzekļiem izvietot darījumos ar mājokļu obligācijām.

Pašā tiesību aktā nebija iekļauti noteikumi par to, kas var pretendēt uz aizdevumiem mājokļu obligāciju sistēmas ietvaros. Tā vietā minētie noteikumi bija paredzēti nolikumā Nr. 467/1991 par Mājokļu obligāciju nodaļu un darījumiem ar mājokļu obligācijām (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti). Attiecībā uz aizdevumiem uzņēmumiem nolikumā bija paredzēts, ka būvniecības darbuzņēmēji var pretendēt uz šīs sistēmas aizdevumiem. Būvniecības darbuzņēmēju definēja kā jebkuru atzītu uzņēmumu, kas būvē un pārdod pabeigtus dzīvokļus atbilstoši attiecīgajam nozares standartam, sk. nolikuma 1. pantu. Noteikumi attiecībā uz aizdevumiem jaunām ēkām bija paredzēti nolikuma 10. pantā, bet 25. pantā bija paredzēta īpaša prasība darbuzņēmējiem, saskaņā ar kuru tiem bija jāiesniedz finanšu iestādes vai pašvaldības iestādes garantija.

2.2.2.5. Strādājošo mājokļu fonds

Strādājošo mājokļu fonda uzdevums bija gādāt par aizdevumu nodrošināšanu sociālo mājokļu iegādei, lai atrisinātu to cilvēku vajadzības pēc mājokļa, kuriem šajā jautājumā vajadzīga īpaša palīdzība, sk. tiesību akta 47. pantu. Tā 48. pants attiecās uz Strādājošo mājokļu fonda finansējumu, ko ieguva šādi:

“a) no fonda pašu kapitāla peļņas, t. i., iemaksām, procentiem un piešķirto aizdevumu cenu indeksācijas maksājumiem.

b) No ikgadējiem Valsts kases ieguldījumiem, kā laiku pa laikam paredzēts Budžeta likumā.

c) No pašvaldības iestāžu aizdevumiem Valsts mājokļu aģentūrai, sal. ar 42. pantu.

d) No obligāciju pārdošanas pensiju fondiem saskaņā ar nolīgumiem starp Mājokļu valsts aģentūru un pensiju fondiem.

e) No īpašiem aizņēmumiem, par kuriem laiku pa laikam lemj ieguldījumu un kredītu plānos, ja a. līdz d. apakšpunktā minētie izmantojamie fondi ir nepietiekami plānveida būvniecībai.”

Strādājošo mājokļu fonda aizdevumu kategorijas uzskaitītas tiesību akta 50. pantā, un tās bija šādas:

“1) Aizdevumi sociālo mājokļu nomai ar izpirkuma tiesībām (90 % no pirkuma cenas).

2) Aizdevumi privātīpašumā iegūstamiem sociālajiem mājokļiem (90 % no pirkuma cenas).

3) Aizdevumi īrētiem sociālajiem mājokļiem (90 % no pirkuma cenas).

4) Aizdevumi mājokļu vispārējai nomai ar izpirkuma tiesībām (70 % un 20 % no pirkuma cenas). (…)”

Aizdevumus sociālajiem mājokļiem Mājokļu valsts padome piešķīra no Strādājošo mājokļu fonda līdzekļiem, sk. tiesību akta 52. pantu. Aizdevuma summa varēja būt līdz 90 % no celtniecības izmaksām vai pirkuma cenas, tomēr nepārsniedzot 90 % no izmaksu bāzes, ko apstiprinājusi Mājokļu valsts padome, mīnus 3,5 % no īpašā pašvaldību ieguldījuma katra sociālās palīdzības dzīvokļa iegūšanā, sk. tiesību akta 42. panta otro daļu. (11) Attiecībā uz tiesībām saņemt sociālo palīdzību tiesību akta 64. pantā noteikts, ka tiesības saņemt aizdevumus sociālā mājokļa iegūšanai privātīpašumā ir vienīgi personām, kuras atbilst šādiem nosacījumiem:

“a) Tiem nepieder dzīvoklis vai tam pielīdzināms cita veida aktīvs.

b) To vidējie ienākumi pēdējos trīs gadus pirms aizdevuma piešķiršanas nepārsniedz (…). Šo ienākumu robežu katra gada sākumā nosaka Mājokļu valsts padome (…).

c) Tās var pierādīt maksātspēju, kuru tad izvērtē mājokļu pašvaldības komiteja (…).”

Tiesību akta 65. pantā noteikts, ka personām, kuras pieteicās uz īres dzīvokļiem, jāatbilst a) un b) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.

Sociālās palīdzības dzīvokļa īpašniekam, kurš gribēja šo dzīvokli pārdot, bija par to jāinformē mājokļu komiteja vai cits attīstītājs, sk. tiesību akta 85. pantu. Attīstītājam bija jānopērk šis dzīvoklis un jāpārdod tālāk saskaņā ar tiesību aktu un saskaņā ar to paredzētajiem noteikumiem. Iegādājoties dzīvokli, tā pārdevējam bija jāsaņem iemaksa, kas izdarīta, pērkot dzīvokli, kā arī Strādājošo mājokļu fonda aizdevuma atmaksas maksājumi, kas veikti kopš pirkuma līguma noslēgšanas. Saskaņā ar tiesību akta 86. pantu sociālo mājokļu pārdošanas cenas aprēķināšana bija uzticēta pašvaldībām.

2.2.3. Mājokļu likums Nr. 44/1998

2.2.3.1. Ievads – galvenās izmaiņas

Tiesību akts Nr. 44/1998 stājās spēkā 1999. gada 1. janvārī. Saskaņā ar šo dokumentu tika dibināts Mājokļu finansēšanas fonds. Vienlaikus atcēla iepriekš minēto tiesību aktu Nr. 97/1993 par Mājokļu valsts aģentūru. Saskaņā ar 1. pantu tiesību aktā Nr. 44/1998 dokumenta mērķis ir veicināt Īslandes iedzīvotāju līdztiesīgu nodrošinātību ar mājokļiem, piešķirot aizdevumus un organizējot mājokļu jautājuma risināšanu, kā arī nodrošināt, lai līdzekļi tiktu piešķirti ar īpašu mērķi sniegt cilvēkiem lielākas iespējas iegādāties vai īrēt mājokli pēc izpildāmiem noteikumiem. Citiem vārdiem, šā tiesību akta mērķis pilnībā atbilst mērķim, kas noteikts 1. pantā iepriekš minētajā tiesību aktā Nr. 97/1993.

Tiesību akta projektā, kas vēlāk kļuva par Mājokļu likumu, galvenie grozījumi bija raksturoti šādi:

“Šajā tiesību akta projektā ietvertie galvenie grozījumi ir saistīti ar sociālo mājokļu sistēmu. Galvenās ierosinātās izmaiņas ir tādas, ka tiks apturēta privātīpašumā esošu sociālo dzīvokļu būvniecība un pirkšana, un tā vietā tiks izveidota jauna sociālo aizdevumu sistēmu. Pašreizējie nosacījumi par īres dzīvokļu celtniecību paliek spēkā, bet ir ierosināts atcelt pantus, kuri attiecas uz nomu ar izpirkuma tiesībām. Papildus iepriekš minētajam atsevišķs tiesību akta projekts attieksies uz būvniecības un mājokļu kooperatīviem. Citādā ziņā galvenos grozījumus šajā tiesību akta projektā var iedalīt trīs daļās. Pirmkārt, tie attiecas uz sociālo palīdzību. Otrkārt, tie paredz pašvaldības piedalīšanos minētās palīdzības sniegšanā un, treškārt, grozījumi skar mājokļu lietu risināšanas organizatorisko struktūru.” (12)

Kad sociālo lietu ministrs iesniedza šo tiesību akta projektu parlamentam, galvenos grozījumus, kas paredzēti šajā jaunajā tiesību akta projektā, viņš skaidroja šādi:

“Galvenie grozījumi ir šādi: Valsts mājokļu aģentūra tiks likvidēta. Valsts būvniecības fonds un Strādājošo mājokļu fonds tiks apvienoti Mājokļu finansēšanas fondā, un šajā fondā tiks iekļauti arī Mājokļu valsts aģentūras aktīvi. (…) Mājokļu obligāciju sistēma paliks nemainīga attiecībā uz nekustamo īpašumu darījumiem vispārējā tirgū. Mājokļu finansēšanas fonds ar laiku kļūs pašpietiekams. Šajā sakarā viens no priekšnoteikumiem ir tāds, ka šā fonda piesaistītie senākie aizdevumi tiks pārstrukturēti. Līdz ar to būs iespējams panākt ievērojami labākas likmes nekā tās, ko šobrīd izmanto būvniecības fondi. Šis fonds būs ļoti spēcīgs. Tā kapitāls būs 26 miljardi ISK, un tam būs pieejamas labākās aizdevumu likmes.” (13)

2.2.3.2. Institucionālā struktūra

Mājokļu finansēšanas fonds ir neatkarīga valsts iestāde, kas pakļauta atsevišķai direktoru padomei un ko administratīvi pārrauga sociālo lietu ministrs, sk. Mājokļu likuma 4. pantu. Šis fonds aizstāj agrāko Mājokļu valsts aģentūru. Saskaņā ar 7. pantu ministrs uz četriem gadiem ieceļ fonda Direktoru padomi, ko veido pieci padomes locekļi. Tiesību akta 8. pantā noteikts, ka padome pieņem darbā ģenerāldirektoru, kurš ir atbildīgs par fonda ikdienas darbību, darbinieku pieņemšanu utt.

Kā minēts iepriekš, ar Mājokļu likumu likvidēja gan Būvniecības valsts fondu, gan Strādājošo mājokļu fondu. Tie bija jāapvieno un katra atsevišķā fonda darbība jāpārtrauc līdz ar likuma stāšanos spēkā. Tajā pašā dienā Mājokļu finansēšanas fonds pārņēma abu likvidēto fondu funkcijas, tiesības, aktīvus, saistības un pienākumus, sk. likuma 53. pantu. Tiesību aktā noteiktās likvidēto fondu tiesības un privilēģijas piemēroja Mājokļu finansēšanas fondam. Tādā pašā veidā Mājokļu finansēšanas fonds pārņēma visas tiesības un pienākumus, kas bija saistīti ar Būvniecības valsts fondam un Strādājošo mājokļu fondam piederošajiem parāda sertifikātiem, un tam bija jāaizstāj abi fondi visās tiesas prāvās, kas ierosinātas pret šiem fondiem vai šo fondu vārdā.

Mājokļu finansēšanas fondam tiesību aktos noteiktie uzdevumi uzskaitīti Mājokļu likuma 9. pantā, un tie ir šādi:

“1) Kreditēšana un mājokļu obligāciju jomas darījumu administrēšana saskaņā ar šā likuma noteikumiem.

2) Pašvaldību, uzņēmumu un apvienību kreditēšana dzīvojamo māju celtniecībai vai iegādei. (…)”

Tāpat kā Būvniecības valsts fonds un Strādājošo mājokļu fonds saskaņā ar iepriekšējo Likumu Nr. 97/1993, arī Mājokļu finansēšanas fonds finansējumu saņem no 1) peļņas no pašu kapitāla un 2) no obligāciju izlaišanas un tirdzniecības, sk. Mājokļu likuma 10. pantu. Tomēr atšķirībā no Likumā Nr. 97/1993 noteiktās sistēmas attiecībā uz finansējumiem tiešo Valsts kases ieguldījumu veidā jaunajā Mājokļu likumā šī sistēma netika turpināta.

Saskaņā ar 11. pantu Mājokļu likumā Mājokļu finansēšanas fonds glabā tā pārziņā esošos naudas līdzekļus un gūst no tiem peļņu. Ar sociālo lietu ministra piekrišanu fonds var pieņemt lēmumu par savu aktīvu vai to daļas nodošanu citiem glabāšanā. Jāgādā, lai fondam vienmēr piederētu tā saistību izpildei atbilstoši likvīdi līdzekļi.

2.2.3.3. Aizdevumu kategorijas

2.2.3.3.1. Trīs veidu aizdevumi

Mājokļu likuma 15. pantā bija noteiktas trīs Mājokļu finansēšanas fonda izplatīto aizdevumu kategorijas. (14) Tās bija šādas:

— vispārēji aizdevumi saskaņā ar likuma VI nodaļu dzīvojamo māju celtniecībai un iegādei,

— papildu aizdevumi privātpersonām saskaņā ar likuma VII nodaļu dzīvojamo mājokļu celtniecībai un iegādei,

— aizdevumi īres mājokļiem pašvaldībām, apvienībām un uzņēmumiem saskaņā ar likuma VIII nodaļu dzīvojamo māju celtniecībai vai iegādei izīrēšanas nolūkā.

Saskaņā ar 16. panta pirmo daļu fondam bija atļauts radīt jaunas aizdevumu kategorijas, saņemot sociālo lietu ministra piekrišanu.

2.2.3.3.2. Vispārējie aizdevumi

Mājokļu likumā saglabāja vispārējo mājokļiem paredzēto aizdevumu sistēmu, ko ieviesa līdz ar mājokļu obligāciju sistēmu 1989. gadā un piemēroja arī saskaņā ar Likumu Nr. 97/1993. Ar jauno likumu neieviesa grozījumus attiecībā uz šo aizdevumu kategoriju. Lai pārvaldītu vispārējos aizdevumus, Mājokļu finansēšanas fondam bija jāvada Mājokļu obligāciju nodaļa, kuru iepriekš vadīja Mājokļu valsts aģentūra, un tās finansēm bija jābūt nodalītām no citām fonda darbībām, sk. Mājokļu likuma 17. pantu. (15)

Mājokļu obligāciju nodaļas uzdevumi:

“1) Saskaņā ar šajā likumā vai nolikumā ietvertajiem noteikumiem un nosacījumiem Mājokļu finansēšanas fonda vārdā izlaist tirgojamu mājokļu obligāciju kategorijas.

2) Veikt maiņas darījumus ar parāda instrumentiem, kas ir nodrošināti ar hipotēku un mājokļu obligācijām.

3) Veicināt mājokļu obligāciju pārdošanas iespējas tirgū. (…)”

Papildus procentu starpībai hipotekārajām obligācijām bija jābūt piesaistītām indeksam, un to aizdevuma nosacījumiem bija jābūt tādiem pašiem kā mājokļu obligācijām, ko mainīja pret hipotekārajām obligācijām, sk. likuma 19. pantu. Šo procentu starpību varēja noteikt tā, lai tā segtu Mājokļu obligāciju nodaļas darbības izmaksas un novērtētos zaudējumus no neatmaksātajiem aizdevumiem, sk. likuma 28. pantu. Saņemot priekšlikumu no Mājokļu valsts padomes, sociālo lietu ministram bija jānosaka procentu starpības līmenis.

Hipotekāros instrumentus un mājokļu obligācijas varēja mainīt par summu, kas nepārsniedza 70 % no īpašuma aptuvenās vērtības, ja īpašnieks būvēja vai pirka savu pirmo dzīvojamo māju, bet visos pārējos gadījumos – 65 % no vērtības, sk. likuma 19. pantu; citiem vārdiem sakot, tika samazināta kādreizējā maksimālā 75 % robeža no novērtētās cenas, kas bija noteikta iepriekšējā Likuma Nr. 97/1993 jau minētajā 27. pantā. Sociālo lietu ministram bija atļauts izdot noteikumus, kuros ir noteikts maksimālais hipotekāro instrumentu skaits, ko Mājokļu obligāciju nodaļa varēja pirkt par katru īpašumu. Saskaņā ar likuma 21. pantu Mājokļu obligāciju nodaļas nopirkto hipotekāro vērtspapīru maksimālais aizdevumu termiņš bija paredzēts 40 gadi. Papildu noteikumi attiecībā uz mājokļu obligācijām tika ietverti Noteikumos Nr. 7/1999 par Mājokļu obligāciju nodaļu un darījumiem ar mājokļu obligācijām (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti).

Attiecībā uz aizdevumiem būvniecības darbuzņēmējiem šajos noteikumos ietvertie nosacījumi bija līdzīgi tiem, kas bija noteikti iepriekšējos Noteikumos Nr. 467/1991 ar tādu pašu nosaukumu, kurus piemēroja saskaņā ar iepriekšējo likumu. (16)

No iepriekš minētā var secināt, ka mājokļu obligāciju mijmaiņas darījumu sistēma pēc Mājokļu likuma stāšanās spēkā palika nemainīga. Mājokļu finansēšanas fonda Mājokļu obligāciju nodaļai uzticēja tās pašas funkcijas, kuras šī nodaļa veica Mājokļu valsts aģentūrā, sk. 19. pantu Likumā Nr. 97/1993 un 17. pantu Mājokļu likumā, kas minēti iepriekš. Arī tiesību akta projekta, kas vēlāk kļuva par Mājokļu likumu, VI nodaļas apsvērumi apstiprina to, ka nosacījumi, kas ietverti šajā nodaļā, būtībā atbilda nosacījumiem, kas bija noteikti Likuma Nr. 97/1993 IV nodaļā. (17)

2.2.3.3.3. Papildu aizdevumi

Saskaņā ar Mājokļu likumu mājokļu sistēmai pievienoja jaunu aizdevumu kategoriju, kuru nosauca par papildu aizdevumiem un kura bija paredzēta cilvēkiem ar mazākiem ienākumiem. Šos aizdevumus, kas vēlāk tika atcelti, varēja piešķirt papildus vispārējiem aizdevumiem, aizstājot vairākus sociālos aizdevumus, kurus piešķīra saskaņā ar Likumu Nr. 97/1993. (18) Saskaņā ar 30. pantu, ņemot vērā pašvaldības mājokļu komitejas pieprasījumu, Mājokļu finansēšanas fonds privātām personām, kurām bija tiesības uz vispārēju aizdevumu dzīvokļa iegādei, varēja piešķirt papildu aizdevumu 25 % apmērā no dzīvokļa lēstās vērtības. Tāpat kā tas bija ar sociālajiem aizdevumiem saskaņā ar Likumā Nr. 97/1993 noteikto iepriekšējo sistēmu, pirms Mājokļu finansēšanas fonda izveidošanas, kopējā Mājokļu finansēšanas fonda aizdevuma summa (vispārējais aizdevums un papildu aizdevums) nedrīkstēja pārsniegt 90 % no dzīvokļa lēstās vērtības.

Sociālo lietu ministram bija jāizdod noteikumi, kuros plašāk izklāstītas prasības papildu aizdevumu piešķiršanai. Piešķirot šos aizdevumus, bija jāņem vērā šādi kritēriji: cilvēku skaits ģimenē, aktīvi, ienākumi, dzīvokļa lielums un mājokļa veids. Sociālo lietu ministrs izdeva Noteikumus Nr. 783/1998 par papildu aizdevumiem, kuros bija sīki izklāstīti nosacījumi, kas pretendentiem jāizpilda, lai tie būtu tiesīgi saņemt papildu aizdevumus. Noteikumu 5. un 6. pantā bija noteikts, ka pretendents, lai iegūtu tiesības uz papildu aizdevumu, nedrīkst pārsniegt noteiktu robežvērtību attiecībā uz ienākumiem un aktīviem. (19) To 8. pantā bija noteikts, ka pretendentam jāiztur maksātspējas novērtējums, savukārt 4. pantā bija paredzēts, ka pašvaldības drīkst noteikt turpmākas vadlīnijas, kas jāņem vērā mājokļu komitejām. Šīs vadlīnijas varēja ietvert pašreizējo situāciju mājokļu jautājumā, pašreizējā mājokļa stāvokli un veidu, kā arī ģimenes lielumu un veselības stāvokli. (20) Tādējādi galvenie kritēriji, lai noteiktu, vai persona ir tiesīga saņemt “sociālo” aizdevumu, arī turpmāk bija aktīvu neesamība un zems ienākumu līmenis, kā tas bija saskaņā ar noteikumiem, kuri bija spēkā pirms Mājokļu likuma pieņemšanas.

Pretēji iepriekšējiem noteikumiem, kas bija spēkā saskaņā ar Likumu Nr. 97/1993, Mājokļu likumā nebija nosacījumu attiecībā uz aizdevumiem tā sauktajai sociālo mājokļu nomai ar izpirkuma tiesībām. Turklāt Mājokļu likumā nebija nekādu nosacījumu par sociālo dzīvokļu tirdzniecību, jo tos varēja pārdot vispārējā tirgū saskaņā ar Mājokļu likuma 32. panta nosacījumiem.

2.2.3.3.4. Īres dzīvokļi

Aizdevumu trešo kategoriju, kas ietver aizdevumus īres dzīvokļiem, reglamentē Mājokļu likuma VIII nodaļa. Saskaņā ar 33. pantu Mājokļu finansēšanas fonds var piešķirt aizdevumus pašvaldībām, apvienībām un uzņēmumiem tādu mājokļu būvniecībai vai iegādei, kas ir paredzēti iznomāšanai, ja to mērķis ir būvēt, paturēt savā īpašumā un pārvaldīt minētos mājokļus. Aizdevumus var piešķirt līdz 90 % apmērā no celtniecības izmaksām vai pirkuma cenas, tomēr tie nedrīkst pārsniegt 90 % no izmaksām, ko apstiprinājusi fonda padome, sk. likuma 36. pantu. Saskaņā ar likuma 37. pantu tiesības uz īres mājokļiem ir atkarīgas no pretendenta sociālajiem apstākļiem un no tā, vai pretendenta ienākumi un aktīvi nepārsniedz robežvērtības, kas sīkāk izklāstītas sociālo lietu ministra izdotajos noteikumos.

Vispārīgajos apsvērumos, kas pievienoti Mājokļu likuma projekta VIII nodaļai, bija noteikts, ka attiecībā uz šo aizdevumu veidu lielākoties arī turpmāk būs piemērojami tie paši noteikumi kā saskaņā ar iepriekšējo Likumu Nr. 97/1993. (21) Attiecīgi šī aizdevumu kategorija būtībā ir tā pati, kas iepriekš bija paredzēta noteikumos, kuri attiecās uz Strādājošo mājokļu fondu. Aizdevuma maksimālā summa šajā aizdevumu kategorijā bija 90 % no celtniecības izmaksām vai pirkuma cenas, kas bija saskaņā gan ar Mājokļu likumu, gan Likumu Nr. 97/1993. Tāpat arī tiesības uz šiem īres dzīvokļiem izrietēja no tādiem sociālo vajadzību kritērijiem kā aktīvu neesamība un zems ienākumu līmenis.

2.2.3.4. Grozījumi, ko veica 2004. gadā

2.2.3.4.1. Likums Nr. 57/2004

2004. gadā ieviesa divus tiesību aktus, ar ko grozīja Mājokļu likumu, – Likumu Nr. 57/2004 un Likumu Nr. 120/2004. Ar Likumu Nr. 57/2004, kas stājās spēkā 2004. gada 1. jūlijā, atcēla mājokļu obligāciju mijmaiņas darījumu sistēmu. Tās vietā Mājokļu finansēšanas fonda izsniegtie vispārējie aizdevumi tika izmaksāti naudā. Šo grozījumu galvenais mērķis tiesību akta projektā bija aprakstīts šādi.

“Ar šo iesniegtā tiesību akta projekta mērķis ir nodrošināt īslandiešiem izdevīgākus mājokļu aizdevumus, ar Mājokļu finansēšanas fonda palīdzību piedāvājot lētāku finansējumu vispārējā aizdevumu tirgū. Šo mērķi var sasniegt, reorganizējot Mājokļu finansēšanas fonda obligāciju izlaišanas kārtību, kas finansēšanu padarīs efektīvāku un likvidēs pašreizējās obligāciju izlaišanas sistēmas galvenos trūkumus (…).” (22)

Pēc grozījumu izdarīšanas Mājokļu likuma 19. pantā bija noteikts šādi:

“Mājokļu finansēšanas fonda piešķirtos aizdevumus izmaksā naudā. Pirms aizdevuma izmaksāšanas aizņēmējs izdod aizņēmēja hipotekāro instrumentu, un tas tiek oficiāli reģistrēts. Ikvienai aizņēmēja hipotēkai piemēro cenu indeksu, ko nosaka saskaņā ar patēriņa cenu indeksu, sk. Patēriņa cenu indeksa likumu, un par to saņem procentus, kā paredzēts 21. pantā.”

Attiecībā uz fonda finansējumu, lai ņemtu vērā mājokļu obligāciju sistēmas atcelšanu, likuma 10. panta 2. un 3. daļa tika grozīta šādi:

“Mājokļu finansēšanas fonds to uzdevumu izpildi, kas tam uzticēti saskaņā ar šo tiesību aktu, finansē šādi:

1) No fonda peļņas no pašu kapitāla, t. i., iemaksām, procentiem un piešķirto aizdevumu cenu indeksācijas maksājumiem.

2) No HFF obligāciju izlaišanas un tirdzniecības, kā arī no aizņēmumiem, ko jebkurā laikā varētu paredzēt Budžeta likumā.

3) No maksas par pakalpojumiem, kā paredzēts 49. pantā.”

Lai gan maksa par pakalpojumiem iepriekš nebija ietverta 10. pantā kā finansējuma veids, minētais 49. pants bija šī tiesību akta sastāvdaļa no tā spēkā stāšanās dienas un nav mainīts. Saskaņā ar 5. pantu Likumā Nr. 57/2004 Mājokļu likuma 11. pantam tika pievienotas divas jaunas daļas par aktīvu un saistību pārvaldīšanu.

“Mājokļu finansēšanas fonda ieņēmumiem un izdevumiem jābūt līdzsvarā, un fonds tos plāno savlaicīgi. Fonds šajā nolūkā izveido riska pārvaldības sistēmu. Mājokļu finansēšanas fonds var veikt savu finansējuma obligāciju un citu vērtspapīru tirdzniecību. Pēc fonda padomes un finanšu uzraudzības iestādes atzinuma saņemšanas ministrs izdod noteikumus, kas paredz fonda riska kritērijus, kā arī riska pārvaldības, iekšējās kontroles un vērtspapīru tirdzniecības kārtību.”

Ar Likumu Nr. 57/2004 tika izdarīti vairāki citi grozījumi. Tie lielākoties bija saistīti ar jautājumiem, kurus var formulēt kā tehniskas izmaiņas, kas saistītas ar obligāciju mijmaiņas darījumu sistēmas atcelšanu, sk. grozītā likuma 9.–20. pantu. Šis likums neko nemainīja ne attiecībā uz vispārējo aizdevumu būtību, ne arī uz to, kas ir tiesīgs šos aizdevumus saņemt.

2.2.3.4.2. Likums Nr. 120/2004

Ar Likumu Nr. 120/2004, kas stājās spēkā 2004. gada 3. decembrī, Mājokļu finansēšanas fonda vispārējo aizdevumu robežvērtība tika palielināta no 70 %, kas bija kādreizējā maksimālā vērtība, līdz 90 % no īpašuma aptuvenās vērtības, un sociālo lietu ministram tika dotas pilnvaras šo summu mainīt, izdodot administratīvus noteikumus, sk. Mājokļu likuma 19. pantu. Turklāt vispārējo aizdevumu robežvērtības palielināšanas rezultātā tika atcelta šā likuma VII nodaļa par papildu aizdevumiem. Apsvērumos, kas bija pievienoti 4. pantā tiesību akta projektā, ar kuru atcēla Mājokļu likuma VII nodaļu par papildu aizdevumiem, cita starpā bija iekļauti šādi paskaidrojumi.

“Ja šis tiesību akta projekts kļūs par likumu, visiem īpašuma pircējiem būs iespēja saņemt 90 % aizdevumus, un tāpēc vairs nebūs nepieciešamības pēc papildu aizdevumiem. Papildu aizdevumu procentu likme 2004. gada pirmajā pusgadā bija 5,3 % jeb ievērojami augstāka nekā vispārējo aizdevumu likme pēc grozījumu izdarīšanas attiecībā uz Mājokļu finansēšanas fonda obligāciju izlaišanu, kuri stājās spēkā 2004. gada 1. jūlijā. Kopš septembra papildu aizdevumiem ir tāda pati procentu likme kā vispārējiem aizdevumiem. Šo grozījumu rezultātā pircēji, kam ir maz aktīvu un zems ienākumu līmenis, ir ieguvuši ievērojami labākus nosacījumus. Tāpēc, ņemot vērā pašreizējos apstākļus, nav nepieciešamības minētajai grupai nodrošināt atsevišķu aizdevumu kategoriju.” (23)

Sociālo lietu ministrs izmantoja pilnvaras, ko tam piešķīra ar iepriekš minēto likumu. Maksimālā robežvērtība tika pazemināta līdz 80 %, tad paaugstināta līdz 90 %, bet pēc tam atkal pazemināta līdz 80 %, kas ir pašreizējā robeža. (24)

3. JURIDISKAIS PAMATS IESPĒJAMIEM VALSTS ATBALSTA ELEMENTIEM SASKAŅĀ AR ĪSLANDES TIESĪBU AKTIEM

Lēmumā par formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu Iestāde norādīja šādus piecus iespējamos valsts atbalsta pasākumus:

— valsts garantijas,

— atbrīvojums no ienākumu un īpašuma nodokļa,

— atbalsts procentu maksājumu segšanai,

— atbrīvojums no dividenžu maksājumiem,

— HFF nepiemēro kapitāla pietiekamības prasības un maksātspējas minimālā koeficienta noteikumus.

3.1. VALSTS GARANTIJAS

Mājokļu finansēšanas fonds ir valsts iestāde, kas darbojas saskaņā ar publiskajām tiesībām, sk. 4. pantu Mājokļu likumā Nr. 44/1998 un salīdzināt ar 2. pantu iepriekšējā Likumā Nr. 97/1993. Tādējādi fonds saskaņā ar vispārējiem nerakstītiem Īslandes publisko tiesību noteikumiem, ko piemēro visām valsts iestādēm, saņem valsts garantijas attiecībā uz visām tā saistībām.

Minētais nerakstītais Īslandes tiesību princips stājās spēkā agrāk nekā EEZ līgums. Vispārējos tā tiesību akta projekta komentāros, kurš kļuva par Likumu Nr. 121/1997 par valsts garantijām [lög um ríkisábyrgðir], bija noteikts šādi: “Pamatojoties uz nepārprotamu Īslandes likumdošanas nosacījumu, valsts uzņemas atbildību par tās iestāžu un uzņēmumu saistībām, ja vien šīs garantijas neierobežo noteikta tiesību norma (…) vai arī valsts atbildība uzņēmumā ar ierobežotu atbildību aprobežojas ar ieguldījumu pamatkapitālā.” (25) Šīs garantijas ir piemērojamas visām valsts iestādēm neatkarīgi no tā, kad tās ir izveidotas, no to darbības vai izmaiņām to darbībā. Tādējādi tas attiecās arī uz bijušo Mājokļu valsts aģentūru un trim pārējām iestādēm, kas veica mājokļu finansēšanas darbības pirms Mājokļu likuma stāšanās spēkā.

3.2. ATBRĪVOJUMS NO IENĀKUMU UN ĪPAŠUMA NODOKĻA

Uzsākšanas lēmumā Iestāde kā otro iespējamo valsts atbalsta pasākumu norādīja FFF atbrīvojumu no ienākumu un īpašuma nodokļa.

Valsts kase, visas valsts iestādes un visi valsts uzņēmumi, par kuriem valstij ir neierobežota atbildība, ilgu laiku pirms EEZ līguma stāšanās spēkā ir bijuši atbrīvoti no ienākumu un īpašuma nodokļa, sk. 4. panta tagadējo pirmo daļu Ienākumu nodokļa likumā Nr. 90/2003. Šo vispārējo nodokļu atbrīvojumu piemēro Mājokļu finansēšanas fondam, pamatojoties uz to, ka tā ir valsts iestāde.

Juridiskais pamats nodokļu atbrīvojumam, stājoties spēkā EEZ līgumam, bija noteikts 4. panta pirmajā daļā Likumā Nr. 75/1981 par ienākumu un īpašuma nodokli. Pašreizējais Ienākumu nodokļa likums ir Likuma Nr. 75/1981 par ienākumu un īpašuma nodokli konsolidētā versija. Tādējādi šis nodokļu atbrīvojums attiecās arī uz iestādēm, kuru apvienošanas rezultātā izveidoja Mājokļu finansēšanas fondu.

Īpašuma nodoklis tika atcelts erga omnes saskaņā ar Likumu Nr. 129/2004, un pēdējo reizi aktīvus ar to aplika 2005. gada beigās. Pirms tika pieņemts Likums Nr. 129/2004, saskaņā ar 4. panta pirmo daļu Likumā Nr. 90/2003 iepriekš minētās iestādes bija atbrīvotas arī no īpašuma nodokļa. Tādējādi šis nodokļu atbrīvojums attiecās arī uz iestādēm, kuru apvienošanas rezultātā izveidoja Mājokļu finansēšanas fondu.

3.3. ATBALSTS PROCENTU MAKSĀJUMU SEGŠANAI

Uzsākšanas lēmumā Iestāde kā trešo iespējamo valsts atbalsta pasākumu norādīja atbalstu procentu maksājumu segšanai, kas faktiski atbilst tiešajām budžeta iemaksām HFF, lai segtu saistības, kas radušās, piešķirot aizdevumus zem tirgus likmēm sociālo īres mājokļu celtniecībai.

Viena no Strādājošo mājokļu fonda aizdevumu kategorijām bija iepriekš minētie aizdevumi īrētiem sociālajiem mājokļiem, sk. 50. pantu Likumā Nr. 97/1993. Mājokļu likuma VIII nodaļā noteikti pašreizējie noteikumi attiecībā uz aizdevumiem sociālajiem īres dzīvokļiem, un, kā minēts iepriekš, tie lielākoties ir tādi paši kā noteikumi, kurus piemēroja iepriekš. Tāpēc gan Mājokļu valsts aģentūrai ar Strādājošo mājokļu fonda starpniecību, gan HFF attiecīgi tika uzdots nodrošināt šīs kategorijas aizdevumus.

Kā minēts iepriekš, viens no Strādājošo mājokļu fonda finansēšanas veidiem bija tiešās budžeta iemaksas, sk. 48. pantu Likumā Nr. 97/1993. Minētajām iemaksām vajadzēja daļēji segt fonda darbības izmaksas, tostarp izmaksas, kas saistītas ar sociālajiem īres dzīvokļiem. Lēmumu par šīs aizdevumu kategorijas procentu likmi ik gadu pieņēma valdība, sk. likuma 52. pantu.

Attiecībā uz situāciju pēc Mājokļu likuma stāšanās spēkā 1998. gadā pieņemtā Mājokļu likuma IX pagaidu pantā bija noteikts, ka līdz 2000. gada beigām sociālajiem īres dzīvokļiem piešķirto aizdevumu likmēm jāpaliek tādām pašām kā tobrīd piemērojamās likmes.

Sociālo lietu ministrs un finanšu ministrs 2001. gada 21. augustā noslēdza īpašu vienošanos, kas paredzēja subsidēt procentu likmes šajā aizdevumu kategorijā līdz 400 īres dzīvokļiem gadā. (26) Ministri 2005. gada 26. septembrī noslēdza jaunu vienošanos, ar kuru pielāgoja Mājokļu finansēšanas fondā veiktās iemaksas, ņemot vērā procentu likmju pazemināšanos un maksimālās iemaksas palielināšanos katram dzīvoklim. Saskaņā ar minēto vienošanos noteikumiem HFF saņemtu budžeta iemaksas ar šo aizdevumu kategoriju saistīto zaudējumu segšanai tādā apmērā, kā paredzēts šajās vienošanās.

3.4. ATBRĪVOJUMS NO DIVIDENŽU MAKSĀJUMIEM

Uzsākšanas lēmumā Iestāde kā ceturto iespējamo valsts atbalsta pasākumu norādīja to, ka HFF netiek prasīts maksāt valstij nekādas dividendes. Tas izriet no Īslandes publisko tiesību vispārējā principa, saskaņā ar kuru valsts iestādēm ar līdzīgu struktūru kā HFF netiek prasīts maksāt dividendes. (27) Šis princips stājās spēkā agrāk nekā EEZ līgums, un tāpēc iepriekšējie fondi, kuru apvienošanas rezultātā izveidoja HFF, bija tādā pašā juridiskajā situācijā.

Šis vispārējais princips cita starpā atspoguļo faktu, ka šo iestāžu mērķis nav gūt peļņu, bet gan nodrošināt pakalpojumus, attiecībā uz kuriem parlaments ir nolēmis, ka tie jānodrošina valstij. Saskaņā ar Īslandes publiskajām tiesībām jābūt juridiskam pamatojumam, lai valsts iestāde varētu prasīt maksu par sniegtajiem pakalpojumiem, un šī maksa nedrīkst pārsniegt izmaksas, kas saistītas ar pakalpojumu sniegšanu. (28) Ja valsts iestādei saskaņā ar tiesību aktiem ir atļauts pieprasīt maksu, kas pārsniedz izmaksas, vai, kā, piemēram, HFF gadījumā, gūt peļņu no tās uzturētajiem fondiem, sk. Mājokļu likuma 11. pantu, ir vajadzīgs atsevišķs juridisks pamats, lai šī iestāde maksātu dividendes Īslandes valstij.

Šāda Īslandes tiesību aktu izpratne ir apstiprināta arī Īslandes valdības 2008. gada 15. aprīļa vēstulē, kurā ir teikts šādi: “Saskaņā ar Valdības finanšu pārskatu likumu Nr. 88/1997 vispārējā prakse ir tāda, ka valsts iestādēm ir jāgūst peļņa tikai tad, ja tām saskaņā ar likumu ir šāds pienākums. Turklāt ir nepieciešams juridisks pamats, lai no valsts iestādes prasītu maksāt dividendes. Ja valsts iestāde gūst peļņu, tā saskaņā ar 42. pantu Likumā Nr. 88/1997 dividenžu veidā iemaksā valsts kasē parastās peļņas daļu. Tām valsts iestādēm, kuras maksā dividendes, kā, piemēram, Landsvirkjun, ir īpašs juridisks pienākums to darīt. Attiecībā uz Landsvirkjun var atsaukties uz 4. pantu Likumā Nr. 42/1983. Tātad nav vispārēju juridisku noteikumu, kas prasītu, lai valsts iestādes maksā dividendes.”

Ne Mājokļu likumā, ne Likumā Nr. 97/1993 nebija ietvertas tiesību normas, kas noteiktu, ka HFF vai tā priekšteču pienākums ir maksāt dividendes. Tādējādi HFF darbību šajā ziņā vienmēr ir noteicis minētais Īslandes publisko tiesību vispārējais princips.

3.5. HFF NEPIEMĒRO KAPITĀLA PIETIEKAMĪBAS PRASĪBAS UN MAKSĀTSPĒJAS MINIMĀLĀ KOEFICIENTA NOTEIKUMUS

Tiesību aktā, kas minēts EEZ līguma IX pielikuma II nodaļas 14. punktā (Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīva 2000/12/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu (29) ar izdarītajiem grozījumiem, turpmāk – Banku direktīva), paredzētas kapitāla pietiekamības prasības un minimālā maksātspējas koeficienta noteikumi, kas piemērojami kredītiestādēm visās ES un EBTA dalībvalstīs. Direktīvas 2. panta 3. punktā iekļauts iestāžu saraksts, uz kurām neattiecas piemēroti Banku direktīvas noteikumi. EEZ Apvienotās komitejas lēmumā šis saraksts ir paplašināts, cita starpā pievienojot Īslandes Byggingarsjóðir ríkisins (burtiski tulkojot, “ Būvniecības valsts fondi” (30). Šis nosaukums ietvēra gan Būvniecības Valsts fondu, gan Strādājošo mājokļu fondu, kuri, kā aprakstīts iepriekš, tika apvienoti un kurus pārņēma HFF, sk. Mājokļu likuma 53. pantu. Tādējādi saskaņā ar 116. pantu Likumā Nr. 161/2002 par finanšu institūcijām (lög um fjármálafyrirtæki) šo tiesību aktu nepiemēro HFF, un tas ir viens no pasākumiem, ar kuriem direktīvu īsteno Īslandes tiesību aktos.

4. ĪSLANDES IESTĀŽU APSVĒRUMI

Īslandes valdība 2006. gada 20. novembra un 2008. gada 15. aprīļa vēstulēs apgalvoja, ka HFF sistēma jāuzskata par esošu atbalstu. Pirmkārt, šīs sistēmas galvenās iezīmes bija spēkā pirms EEZ līguma stāšanās spēkā un nemainījās, pieņemot Mājokļu likumu. Izmaiņas, kas tajā laikā tika veiktas mājokļu sistēmā, bija vērstas vienīgi uz sociālo mājokļu sistēmu, un tās nebija būtiskas. Otrkārt, valsts atbalsta elementi, kas norādīti Iestādes uzsākšanas lēmumā, bija vispārēji pasākumi, kas palika nemainīgi, stājoties spēkā Mājokļu likumam. Tādējādi, piemēram, valsts netiešās garantijas palika nemainīgas gan pirms, gan pēc EEZ līguma spēkā stāšanās. Šajā sakarā Īslandes valdība apgalvoja, ka no Eiropas Kopienu Tiesas sprieduma Namur-Les Assurances du Credit lietā izriet, ka tikai būtiskas izmaiņas tiesību aktos varēja mainīt atbalsta klasifikāciju. (31) Treškārt, ar Mājokļu likuma ieviešanu 1999. gadā netikta veikti nekādi grozījumi, kas varētu mainīt izpratni par šīs sistēmas atbilstību valsts atbalsta nosacījumiem. Ceturtkārt, grozījumi, ko veica sociālo mājokļu sistēmā saistībā, piemēram, ar tā sauktajiem papildu aizdevumiem, ir nodalāmi no vispārējās aizdevumu sistēmas.

5. TREŠO PERSONU APSVĒRUMI

SFF uzskata, ka to grozījumu rezultātā, kas izdarīti saskaņā ar Mājokļu likumu, sistēma būtu jāklasificē kā jauns atbalsts, jo šie grozījumi netieši norādīja, ka mājokļu sistēma līdz šodienai nav palikusi vairāk vai mazāk nemainīga. SFF2007. gada 31. janvāra vēstulē cita starpā atsaucās uz šādiem aspektiem:

— jauna tiesību akta esamība, t. i., ar Mājokļu likumu tika aizstāts Mājokļu valsts aģentūras likums,

— jaunas juridiskās personas – Mājokļu finansēšanas fonda – izveidošana, ar kuru tika aizstāta Mājokļu valsts padome/Mājokļu valsts aģentūra un kurš pārņēma Valsts būvniecības fonda un Strādājošo mājokļu fonda aktīvus un saistības,

— jaunu aizdevumu instrumentu ieviešana, kas paredzēja aizdevumus izsniegt naudā nevis mājokļu obligācijās, kā arī mazāku sociālo palīdzību mājokļu jautājumā; izmaiņas pirkuma finansējuma maksimālajā līmenī, ierobežojumu atcelšana attiecībā uz īpašnieku apdzīvotu sociālo mājokļu tirdzniecību, prioritāru tiesību atcelšana un pārmaiņas attiecībā uz iezīmēm, kurām jāatbilst, lai iegūtu tiesības saņemt aizdevumus,

— pārmaiņas finansējuma avotos. Saskaņā ar Mājokļu likumu Mājokļu finansēšanas fonds atšķirībā no saviem priekštečiem nesaņem valsts tiešās iemaksas.

SFF2008. gada 28. marta vēstulē apgalvoja, ka attiecīgajai juridiskajai pārbaudei būtu jāietver HFF sistēmas visaptverošs novērtējums nevis atsevišķu norādīto iespējamo valsts atbalsta pasākumu analīze. Saskaņā ar SFF atzinumu šīs sistēmas atsevišķās sastāvdaļas ir tik cieši saistītas, ka to sašķelšana vērtējumā par to, vai šiem pasākumiem ir jaunu vai esošo pasākumu iezīmes, novestu pie nepamatota mākslīga sadalījuma. SFF uzskata, ka šāda pieeja nebūtu saskaņā ar Eiropas Komisijas praksi līdzīgos gadījumos. Visbeidzot, SFF aicina Iestādi ņemt vērā notikumu faktisko attīstību attiecībā uz HFF piešķirto aizdevumu summu un HFF aizņemto tirgus daļu salīdzinājumā ar privātām bankām.

II. NOVĒRTĒJUMS

1. TĀ KĀ UZ HFF NEATTIECAS KAPITĀLA PIETIEKAMĪBAS PRASĪBAS UN MAKSĀTSPĒJAS MINIMĀLĀ KOEFICIENTA NOTEIKUMI, TAS NAV VALSTS ATBALSTS

Iestāde konstatēja, ka novērtēšanu ir lietderīgi uzsākt ar jautājumu, vai tas, ka uz HFF neattiecas kapitāla pietiekamības prasības un maksātspējas minimālā koeficienta noteikumi, nozīmē valsts atbalstu.

Kā norādīts iepriekš, Banku direktīvā ir izvirzītas kapitāla pietiekamības prasības un maksātspējas minimālā koeficienta noteikumi, ko piemēro kredītiestādēm visā EEZ. Uzsākšanas lēmumā Iestāde pauda provizorisku viedokli, ka HFF atbrīvojums no Banku direktīvas nosacījumiem, nav valsts atbalsts. Tomēr tā secināja, ka šis jautājums rada tādas šaubas, ka ir lietderīgi to izvērtēt saskaņā ar formālo izmeklēšanas procedūru. Šīs pārbaudes rezultātā Iestāde apstiprināja savu sākotnējo atzinumu šādu iemeslu dēļ.

Pirmkārt, kā norādīts arī uzsākšanas lēmumā, HFF nav kredītiestāde, uz kuru attiecas Banku direktīva, jo tam nav atļauts saņemt noguldījumus vai citus atmaksājamus līdzekļus no sabiedrības.

Otrkārt, Banku direktīvas 2. panta 3. punktā iekļauts iestāžu saraksts, attiecībā uz kurām netiek piemēroti šīs direktīvas noteikumi. Ar EEZ Apvienotās komitejas lēmumu šajā sarakstā ir iekļauts Byggingarsjóðir ríkisins. Šo nosaukumu kādreiz izmantoja attiecībā uz fondiem, kurus tagad ir pārņēmis HFF. Tādējādi neatkarīgi no tā, vai šis nosacījums ir būtisks vai arī tikai vēlreiz apstiprina to, kas izriet no šīs direktīvas vispārīgajiem nosacījumiem, tieši Banku direktīva, kas pielāgota EEZ, atbrīvo HFF no tajā noteiktajiem ierobežojumiem, kā arī no kapitāla pietiekamības prasībām un maksātspējas minimālā koeficienta. Pat pieņemot, ka saistībā ar atbrīvojumu no šīs direktīvas HFF tiek piešķirti atvieglojumi, par šo atbalsta pasākumu nevarētu vainot Īslandes valsti, bet gan EEZ Apvienoto komiteju, un tādējādi tas nebūtu valsts atbalsts. (32)

Treškārt, pat ja uz HFF attiektos Banku direktīva, nekādi atbrīvojumi nebūtu bijuši saistīti ar valsts līdzekļu pārskaitīšanu, jo valsts šādā situācijā neatteiktos no ieņēmumiem.

2. KOPĒJIE APSVĒRUMI ATTIECĪBĀ UZ VALSTS GARANTIJĀM, ATBALSTU PROCENTU MAKSĀJUMU SEGŠANAI, ATBRĪVOJUMU NO IENĀKUMU UN ĪPAŠUMA NODOKĻA, KĀ ARĪ ATBRĪVOJUMU NO DIVIDENŽU MAKSĀJUMIEM

2.1. ATŠĶIRĪGĀS PROCEDŪRAS JAUNAM UN ESOŠAM ATBALSTAM

Procedūra jaunam atbalstam ir noteikta UTN 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktā (atbilst EK līguma 88. panta 3. punktam). Ja Iestāde šaubās par šāda atbalsta pasākuma saderību, tā uzsāk UTN 3. protokola I daļas 1. panta 2. punktā (atbilst EK līguma 88. panta 2. punktam) un UTN 3. protokola II daļas II iedaļas 4. panta 4. punktā noteikto formālo izmeklēšanas procedūru.

Procedūra esošam atbalstam atšķiras no procedūras, kas attiecas uz jaunu atbalstu, un ir noteikta UTN 3. protokola I daļas 1. panta 1. punktā. Atbilstoši šim nosacījumam Iestāde sadarbībā ar EBTA valstīm pastāvīgi pārbauda visas minētajās valstīs pastāvošās atbalsta sistēmas. Tā šīm valstīm piedāvā piemērotus pasākumus, kas vajadzīgi pakāpeniskai attīstībai vai EEZ līguma darbības nodrošināšanai.

Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesu:

“(…) kad Komisija saskaņā ar EK 87. pantu pārbauda atbalsta pasākumus, lai noteiktu, vai tie ir saderīgi ar kopējo tirgu, tai saskaņā ar EK 88. panta 2. punktu ir obligāti jāierosina procedūra, ja pēc sākotnējās pārbaudes tai nav izdevies atrisināt visus sarežģījumus, kuru dēļ nav iespējams noteikt, vai šie pasākumi ir saderīgi ar kopējo tirgu (…) Tie paši principi, protams, jāpiemēro, ja Komisijai ir šaubas arī par faktisko pārbaudāmā pasākuma klasificēšanu par atbalstu EK 87. panta 1. punkta izpratnē. Tāpēc Komisiju nevar kritizēt par to, ka tā ierosina procedūru pat tad, ja lēmumā, kas pieņemts ar šādu mērķi, tā izsaka šaubas attiecībā uz tās izskatīto pasākumu atbalsta statusu EK 87. panta 1. punkta izpratnē. (…) Komisijai jāuzsāk atbilstoša pārbaude…., pamatojoties uz informāciju, ko tā līdz attiecīgajam brīdim jau saņēmusi no konkrētās dalībvalsts, pat ja pārbaudes rezultātā netiek atrasta pārbaudīto pasākumu galīga klasifikācija. (…) Ja šī informācija ir pietiekama, lai provizoriska novērtējuma nolūkos uzskatītu, ka attiecīgie pasākumi, iespējams, īstenībā ir esošais atbalsts, tad Komisijai ar tiem jārīkojas saskaņā ar EK 88. panta 1. un 2. punktā paredzētajām procesuālajām nostādnēm. No otras puses, ja attiecīgās dalībvalsts sniegtā informācija nav tāda, lai attaisnotu šādu provizorisku secinājumu, vai ja dalībvalsts nesniedz nekādu informācija šajā jautājumā, Komisijai ar šiem pasākumiem jārīkojas saskaņā ar EK 88. panta 3. un 2. punktā paredzētajām procesuālajām nostādnēm.” (33)

Citiem vārdiem sakot, jebkāds novērtējums, kas ietverts lēmumā par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu jautājumā par to, vai iespējamais atbalsta pasākums ir jauns vai esošais atbalsts, noteikti ir tikai provizorisks. Tādējādi no tiesu prakses izriet, ka pat tad, ja Iestāde tās uzsākšanas lēmumā sākotnēji uzskatīja, ka attiecīgais pasākums ir jauns atbalsts, tā vēl var šīs procedūras noslēguma lēmumā secināt, ka šis pasākums faktiski ir esošs atbalsts vai arī tas vispār nav atbalsts. Saistībā ar esošu atbalstu Iestādei jāievēro procedūra, kas paredzēta esošam atbalstam. (34) Tādējādi šādā gadījumā Iestādei būtu jāizbeidz formālā izmeklēšanas procedūra un jāuzsāk cita procedūra, kas paredzēta esošam atbalstam un kas noteikta UTN 3. protokola II daļas 17.–19. pantā. (35) Saskaņā ar šo pēdējo procedūru, un tikai saskaņā ar to, Iestāde novērtētu, vai esošais atbalsta pasākums ir saderīgs ar EEZ līguma darbību.

Informācija, kas bija iesniegta Iestādei laikā, kad tā izlēma ierosināt formālo izmeklēšanas procedūru, nebija “tāda, lai attaisnotu” provizorisko secinājumu, ka šis atbalsts ir esošs atbalsts, un tādēļ Iestāde izskatīja šos pasākumus saskaņā ar noteikumiem, kas attiecas uz jaunu atbalstu. Tomēr, tā kā šo sākotnējo viedokli apstrīdēja Īslandes valdība, Iestāde turpmāk izvērtēs šo jautājumu no jauna, ņemot vērā tos materiālus, kurus šobrīd iesniegusi valdība un SFF.

Kā jau norādīts, Iestāde saskaņā ar formālo izmeklēšanas procedūru lems par jaunu atbalsta pasākumu esamību un saderību. Pretējā gadījumā, ja attiecīgie instrumenti nav jauns atbalsts, Iestāde nevar saskaņā ar pašreizējo procedūru veikt saistošu novērtējumu par to, vai tie ir nevis jauns, bet gan esošs atbalsts saskaņā ar EEZ līguma 61. panta 1. punktu. Tāpat Iestāde nevar sniegt saistošu novērtējumu par to, vai šādi esoši atbalsta pasākumi ir saderīgi ar Līgumu. Tādējādi, pirms izlemt jautājumu par jauniem vai esošiem pasākumiem, Iestāde turpmāk balstīsies uz pieņēmumu, ka turpmāk minētie pasākumi ir valsts atbalsts: valsts garantijas, nodokļu atbrīvojums, atbalsts procentu maksājumu segšanai un atbrīvojums no dividenžu maksājumiem.

2.2. JURIDISKĀ PĀRBAUDE

Iestādes Lēmuma 195/04/COL 4. pantā noteikts, ka izmaiņas esošā atbalstā ir jebkuras izmaiņas, izņemot tās, kas būtībā ir tikai formālas vai administratīvas un nevar ietekmēt šā atbalsta pasākuma saderības ar kopējo tirgu izvērtēšanu. Turklāt attiecībā uz juridisko novērtējumu jautājumā par to, vai tas ir jauns vai esošs atbalsts, Eiropas Kopienu Tiesa Namur-Les Assurances du Credit lietā konstatēja, ka:

“(…) jauna atbalsta rašanos vai grozījumus attiecībā uz esošo atbalstu nevar izvērtēt pēc atbalsta mēroga vai, it īpaši, pēc tā summas finansiālā ziņā jebkurā uzņēmuma darbības laikā, ja atbalsts ir nodrošināts saskaņā ar agrākām tiesību normām, kas palikušas nemainīgas. . Lēmums, kas stājās spēkā 1989. gada 1. februārī negrozīja likumdošanu, kas piešķīra atvieglojumus OND, ne attiecībā uz šo atvieglojumu būtību un pat ne attiecībā uz tās sabiedriskās iestādes darbību, uz kuru tie attiecās, jo 1939. gada 31. augusta likums noteica šai iestādei ļoti vispārīgu mērķi – mazināt riskus, kas rodas, nodrošinot kredītus eksportam. .” (36)

Tiesa secinājuma, ka uzņēmuma darbības faktiska paplašināšana nebūtu pietiekams pamatojums atbalsta pasākuma klasifikācijas maiņai:

“Pretējs viedoklis būtībā nozīmētu prasīt attiecīgajai dalībvalstij ziņot Komisijai un iesniegt tai preventīvai izskatīšanai ne tikai jaunu atbalstu vai atbalsta grozījumus, kas par tādiem definēti atbilstoši un kas piešķirti uzņēmumam, kurš saņem esošo atbalstu, bet arī visus pasākumus, kas ietekmē uzņēmuma darbību un kas var ietekmēt kopējā tirgus darbību, konkurenci vai vienkārši to faktisko atbalsta apjomu noteiktā laika periodā, kas principā ir pieejams, bet noteikti mainās apjoma ziņā saskaņā ar šī uzņēmuma apgrozījumu. Galu galā valsts uzņēmuma gadījumā, kāds ir OND, katru jaunu apdrošināšanas operāciju, kas saskaņā ar tiesas sēdē sniegto Beļģijas valdības informāciju jāiesniedz uzraudzības iestādēm, varētu uzskatīt par pasākumu, uz kuru attiecas Līguma 93. panta 3. punktā noteiktā procedūra. Šāda interpretācija neatbilst 93. panta 3. punktam ne burtiski, ne tā mērķim, ne arī atbildības sadalījumam starp Komisiju un dalībvalstīm, uz kurām šis punkts attiecas, un tādēļ tā radītu juridiskas neskaidrības uzņēmumiem un dalībvalstīm, kurām būtu iepriekš jāziņo par plašu pasākumu klāstu, kurus nevarētu īstenot par spīti šaubām, vai tie klasificējami kā jauns atbalsts. (…)” (37)

Government of Gibraltar pret Komisiju lietā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka:

“tikai tad, ja grozījumi [valsts tiesību aktos] ietekmē sākotnējās shēmas faktisko būtību, šo shēmu pārveido par jaunu atbalsta shēmu. Šādi būtiski grozījumi nav iespējami, ja jaunais elements ir skaidri nodalāms no sākotnējās shēmas.” (38)

Novērtējot to, vai izmaiņas atbalsta pasākumā ietekmē līdz šim pastāvējušo atbalstu tā, ka tas kļūst par jaunu atbalstu, Komisija pārbaudīja, vai šīs izmaiņas ir būtiskas. (39) Šajā sakarā Komisija ņēma vērā priekšrocības būtību, tās mērķi, pamatojumu, saskaņā ar kuru priekšrocība ir piešķirta, personas un iestādes, kuras tā ietekmē, un attiecīgos finansējuma avotus. Pretēji tam Komisija nepārbaudīja tās juridiskās izmaiņas, kas nav attiecīgā atbalsta pasākuma daļa.

Attiecībā uz individuāliem atbalsta pasākumiem kā, piemēram, licences maksu sabiedriskai raidsabiedrībai, šī pieeja lika Komisijai pārbaudīt apstākļus, saskaņā ar kuriem attiecīgā maksa tiek izmantota, jo šie apstākļi ir attiecīgā atbalsta pasākuma neatņemama sastāvdaļa. (40)

Ja attiecīgais atbalsta pasākums ietvēra atbalsta shēmu, kas nebija piešķirta kādai konkrētai darbībai, piemēram, gadījumos, kad valsts uzņēmumi, kas gūst labumu no valsts garantijām vienīgi tāpēc, ka šie uzņēmumi ir veidoti kā valsts daļa, Komisija pievērsa uzmanību tam, vai pats atbalsta pasākums (shēma, kurā ietilpst valsts garantijas visiem šāda veida uzņēmumiem) ir būtiski mainījies. Tā kā tikko minētajā situācijā noteikumi, kas attiecas uz katru atbalsta saņēmēju, nav atbalsta pasākuma daļa, Komisija nepārbaudīja konkrētos noteikumus, kas reglamentē katra atbalsta saņēmēja darbību. Citiem vārdiem sakot, Komisija uzskata, ka izmaiņas noteikumos, kas attiecas uz individuāliem saņēmējiem, nevar ietekmēt atbalsta shēmu tā, ka tā kļūst par jaunu atbalstu, un tas tā nevar notikt ne gadījumos, kad šīs izmaiņas ietekmē pašu shēmu, ne arī tad, kad tās ietekmē tikai konkrēto uzņēmumu, uz kuru attiecas izmaiņas tiesību aktos. (41) Tādā gadījumā tas norādītu, ka pasākums, kam būtībā ir shēmas iezīmes, attiecībā uz dažiem saņēmējiem pārvērstos no esoša atbalsta par jaunu atbalstu, bet attiecībā uz citiem nē, un tas tā notiktu tikai tāpēc, ka noteikumi, kas attiecas uz vieniem saņēmējiem, bet uz citiem nē, būtu mainījušies. Šāds rezultāts nebūtu savienojams ar faktu, ka pasākumā ietilpa viens vienīgs pasākums.

Tādējādi, pirms pētīt, kuras juridiskās izmaiņas ir būtiskas, lai novērtētu, vai atbalsta pasākums ir jauns vai esošs atbalsts, ir jānosaka, vai noteikumi, kas attiecas uz vienu vai vairākiem atbalsta saņēmējiem, ir šā atbalsta pasākuma daļa. Turklāt, ja attiecīgais uzņēmums saņem atbalstu no vairākiem pasākumiem, kam ir dažādi mērķi un juridiskais pamats un kas pieņemti dažādos laika periodos, no kuriem daži ir individuāli pasākumi, bet citiem ir shēmas iezīmes, šie dažādie atbalsta pasākumi jānovērtē pa vienam, nevis jāapvieno vienā vispārējā novērtējumā tikai tāpēc, ka šiem pasākumiem pilnībā vai daļēji ir tas pats saņēmējs. (42)

2.3. DAŽĀDU ATBALSTA PASĀKUMU KLASIFICĒŠANA PAR JAUNU VAI ESOŠO ATBALSTU

2.3.1. Valsts garantijas

Valsts garantijas attiecībā uz visām valsts iestādēm un to saistībām izriet no vispārējiem nerakstītiem Īslandes publisko tiesību noteikumiem, kas pastāvēja pirms EEZ līguma stāšanās spēkā. Šīs garantijas ir piemērojamas visām valsts iestādēm neatkarīgi no tā, kad tās ir dibinātas, no to darbības vai izmaiņām to darbībā. Šis iespējamais atbalsta pasākums jāuzskata par shēmu, kas atbilst Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola II daļas 1. panta d) apakšpunkta definīcijai. Pieņemot, ka šī shēma ir atbalsts, tā jau sākotnēji jāuzskata par esošu atbalstu, jo tā pastāvēja pirms EEZ līguma stāšanās spēkā, sk. Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola II daļas 1. panta b) apakšpunktu.

Kopš EEZ līguma stāšanās spēkā nav izdarītas būtiskas un pat nebūtiskas izmaiņas attiecībā uz šo garantiju apjomu un funkcijām. Ar Likumu Nr. 121/1997 par valsts garantijām ar turpmākiem grozījumiem ieviesa nelielu garantiju prēmiju, kuras likme bija 0,00625 % ceturksnī (līdz 2001. gadam attiecībā uz vietējām saistībām – 0,00375 % ceturksnī). Tomēr šī prēmija tikai samazina atbalstu, kas izriet no valsts garantiju sākotnējās shēmas, kas stājās spēkā pirms EEZ līguma. Tādēļ sākotnējo shēmu, neraugoties uz priekšrocībām, kas ar to saistītas, nevar klasificēt kā jaunu atbalstu. (43)

Turklāt neviena no I.2. iedaļā aprakstītajām izmaiņām HFF darbībā neietvēra šāda veida izmaiņas. Gan priekšrocības būtība, gan atbalsta juridiskais pamatojums bija tieši tāds pats. Tāpat arī mērķis šim vispārējam pasākumam, kurš ietver daudz vairāk nekā mājokļu aizdevumu sistēmas īpatnības un ir plaši piemērojams visām valsts iestādēm, nemainījās to grozījumu rezultātā, kas tika ieviesti mājokļu aizdevumu sistēmā saskaņā ar Mājokļu likumu. (44) Citiem vārdiem sakot, šīs juridiskās izmaiņas bija ne vien nodalāmas no šā iespējamā atbalsta pasākuma, bet pilnīgi nesaistītas ar to. Tādējādi šī garantiju shēma nevar būt jauns atbalsta pasākums, kuru iespējams novērtēt pašreizējās formālās izmeklēšanas procedūras ietvaros.

2.3.2. Atbrīvojums no ienākumu un īpašuma nodokļa

Valsts kase, visas valsts iestādes un visi valsts uzņēmumi, par kuriem valstij ir neierobežota atbildība, jau ilgi pirms EEZ līguma stāšanās spēkā bija atbrīvoti no ienākumu un īpašuma nodokļa.

Atbrīvojumu no ienākumu nodokļa tagad nosaka 4. panta pirmā daļa Ienākumu nodokļa likumā Nr. 90/2003, kurš ir Likuma Nr. 75/1981 par ienākumu un īpašuma nodokli konsolidētā versija. Pieņemot, ka šis nodokļu atbrīvojums ir atbalsts, tas jau sākotnēji jāuzskata par vispārēju shēmu, kas atbilst Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola II daļas 1. panta d) apakšpunkta definīcijai. Kopš EEZ līguma stāšanās spēkā nav izdarītas būtiskas vai pat nebūtiskas izmaiņas attiecībā uz šīs shēmas apjomu, finansējumu vai funkcijām. Nekas šajos vispārējos nodokļu noteikumos ne saistībā ar HFF, ne jebkādu citu šā atbrīvojuma saņēmēju nav mainīts to grozījumu rezultātā, kas tika ieviesti mājokļu aizdevumu sistēmā pēc 1994. gada 1. janvāra. Turklāt grozījumi mājokļu aizdevumu sistēmā neatstāja ne būtisku, ne maznozīmīgu ietekmi uz šo shēmu. Mājokļu likums neko nemainīja attiecībā uz nodokļu atbrīvojuma mērķi un būtību. Tāpat arī tas nemainīja finansējuma avotu vai juridisko pamatu šim nodokļu atbrīvojumam. Šo iemeslu dēļ nodokļu atbrīvojums nevar būt jauns atbalsta pasākums, kuru var izmeklēt saskaņā ar šo formālo izmeklēšanas procedūru.

Pirms tika pieņemts Likums Nr. 129/2004, kas atcēla īpašuma nodokli, saskaņā ar 4. panta pirmo daļu Īpašuma nodokļa likumā Nr. 90/2003 no šā nodokļa maksājumiem atbrīvoja arī iepriekš minētās iestādes. Arī attiecībā uz īpašuma nodokli šis likums tikai konsolidēja noteikumus, kas jau bija ietverti iepriekš minētajā Likumā Nr. 75/1981 par ienākumu un īpašuma nodokli. Īpašuma nodoklis tagad ir pilnībā atcelts. Ja šo iestāžu atbrīvojums no minētā nodokļa līdz tā atcelšanai 2004. gadā ir atbalsts, tad šis atbrīvojums jāvērtē kā shēma, kas atbilst Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola II daļas 1. panta d) apakšpunkta definīcijai. Laikposmā no EEZ līguma stāšanās spēkā līdz īpašuma nodokļa vispārējai atcelšanai netika izdarītas būtiskas vai pat nebūtiskas izmaiņas attiecībā uz nodokļu atbrīvojuma apjomu, finansējumu vai funkcijām, un izmaiņas mājokļu aizdevumu sistēmā neietekmēja šā nodokļu atbrīvojuma būtību, mērķi, darbību un finansējumu. Tādējādi šis nodokļu atbrīvojums nevar būt jauns atbalsta pasākums, kuru būtu bijis iespējams izmeklēt pašreizējās formālās izmeklēšanas procedūras ietvaros.

2.3.3. Atbalsts procentu maksājumu segšanai

Kā minēts iepriekš, Strādājošo mājokļu fonds nodrošināja aizdevumus sociālajiem īres dzīvokļiem ar zemām procentu likmēm, kuras noteica valdība. Fonds saņēma tiešās budžeta iemaksas, lai cita starpā segtu ar šiem aizdevumiem saistītos izdevumus. Tā kā Strādājošo mājokļu fonds bija valsts iestāde, Īslandes valdība bija atbildīga par zaudējumiem, kas saistīti ar šo aizdevumu kategoriju, ja tiešās iemaksas nebūtu pietiekamas, lai segtu fonda zaudējumus.

Ar Mājokļu likumu netika ieviestas lielas izmaiņas aizdevumu kategorijā sociālajiem īres dzīvokļiem, un HFF šos aizdevumus sākumā bija jāpiešķir ar to pašu likmi, kāda tika piemērota iepriekš, sk. likuma provizorisko IX pantu. Šajā pantā arī bija paredzēts, ka valsts nodrošinās iemaksas no budžeta, lai segtu HFF zaudējumus. Šos jautājumus vēlāk reglamentēja vienošanās starp sociālo lietu ministru un finanšu ministru, sk. I.3.3. iedaļu.

Attiecībā uz institucionālajām pārmaiņām Komisijas pastāvīgā prakse uzskatāmi parāda, ka struktūras, kas saņem atbalstu, var mainīt juridiskās personas statusu, apvienojoties, sadaloties vai citā veidā, neietekmējot atbalsta klasifikāciju. Tas attiecas gan uz gadījumiem, kad juridiskās personas statusa maiņa notiek saskaņā ar privāttiesību līdzekļiem, gan uz gadījumiem, kad izmaiņas ir noteiktas ar tiesību aktiem vai citiem publisko tiesību līdzekļiem. (45) Četru valsts struktūru, kuras darbojās saskaņā ar Likumu Nr. 97/1993, statusa maiņa salīdzinājumā ar Mājokļu likumu pati par sevi nevar ietekmēt attiecīgo pasākumu saderības novērtējumu. Kā jau minēts, Mājokļu finansēšanas fonds pārņēma no saviem priekštečiem visus aktīvus, tiesības un pienākumus un turpināja veikt to uzdevumus, tādā veidā uzskatāmi parādot, ka reformas mērķis bija saglabāt nepārtrauktību starp šīm organizācijām. (46)

Līdz ar to gan Strādājošo mājokļu fondam, gan HFF tika dots uzdevums nodrošināt šos sociālos aizdevumus īres dzīvokļiem ar valdības noteiktu procentu likmi, un, tā kā šīs procentu likmes bija pārāk zemas, lai segtu aizdevumu izmaksas, valdība nodrošināja līdzekļus saskaņā ar Budžeta likumu. Atšķirība starp šiem fondiem ir tāda, ka ieguldījumi HFF ir mērķēti uz šo konkrēto aizdevumu kategoriju, bet Strādājošo mājokļu fonds saņēma kopīgus budžeta ieguldījumus visām tā sociālo aizdevumu kategorijām. Šī atšķirība izriet no tā, ka ar Mājokļu likumu atcēla pārējās Strādājošo mājokļu fonda sociālo aizdevumu kategorijas un ka papildu aizdevumi, kas bija galvenā sociālo aizdevumu kategorija saskaņā ar Mājokļu likuma sākotnējo versiju, Mājokļu finansēšanas fondam netika finansēti ar budžeta iemaksu palīdzību.

Tādējādi izmaiņas, kuras ieviesa ar Mājokļu likumu, nemainīja uzdevumu nodrošināt aizdevumus sociālajiem īres mājokļiem, citiem vārdiem sakot, šā pasākuma mērķis palika nemainīgs. (47) Turklāt tas, ka budžeta iemaksas tagad tiek piešķirtas tikai šiem aizdevumiem, ir valsts tiešo iemaksu citiem sociālajiem aizdevumiem atcelšanas rezultāts. Valsts tiešo iemaksu atcelšana dažām darbībām nerada izmaiņas cita pasākuma finansējumā. Tādējādi minētā atcelšana nevar ietekmēt atlikušā pasākuma rakstura klasifikāciju. Tā drīzāk ir atsevišķa atbalsta pasākuma atcelšana. (48)

SFF atsaucās uz dažādām izmaiņām, ko ieviesa ar Mājokļu likumu, un apgalvoja, ka to rezultātā atbalsts, kuru saņem HFF, klasificējams kā jauns atbalsts. Neatkarīgi no šo izmaiņu būtības tās nebija saistītas ar šo atbalsta pasākumu, kurš tikai nodrošina pret zaudējumiem, kas fondam radušies saistībā ar aizdevumiem sociālajiem īres dzīvokļiem. Augšējās robežas paaugstināšana vispārējiem aizdevumiem nebija saistīta ar šo aizdevumu kategoriju. Tāpat ar Likumu Nr. 57/2004 ieviestās izmaiņas, saskaņā ar kurām mājokļu obligāciju sistēmu atcēla un aizvietoja ar naudā izmaksājamiem aizdevumiem, nebija saistītas ar šo aizdevumu kategoriju. Likuma Nr. 97/1993 11. pantā noteiktā prasība, lai aizdevumi tiktu nodrošināti ar pirmo vai otro hipotēku, neattiecās uz šo aizdevumu kategoriju, bet tikai uz dažiem Būvniecības valsts fonda aizdevumiem. Tādējādi tas, ka šis nosacījums netika iekļauts Mājokļu likumā, attiecībā uz šiem aizdevumiem nav būtisks.

Noslēgumā Iestāde uzskata, ka priekšrocības, kas izriet no atbalsta procentu maksājumu segšanai, nevar būt jauns atbalsts, ko var izskatīt saskaņā ar pašreizējo formālās izmeklēšanas procedūru.

2.3.4. Atbrīvojums no dividenžu maksājumiem

Kā minēts 3.4. iedaļā, vispārējie Īslandes publisko tiesību principi paredz, ka valsts iestādēm ar tādu struktūru kā HFF nav jāmaksā dividendes. Šis princips pastāvēja pirms EEZ līguma stāšanās spēkā un ir piemērojams valsts iestādēm neatkarīgi no tā, kad tās dibinātas, no to darbības vai arī jebkādām izmaiņām to darbībā. Kopš EEZ līguma stāšanās spēkā nav izdarītas būtiskas vai pat nebūtiskas izmaiņas attiecībā uz šo vispārējo principu. Turklāt ne Mājokļu likums, ne iepriekšējie ar to saistītie likumi nekad nav novirzījušies no šā principa, tā vietā pieņemot tiesību normas, kas nosaka, ka HFF ir jāmaksā dividendes. Tādējādi jebkura atvieglojuma un valsts finansējuma būtība, kas izriet no dividenžu maksājumu atbrīvojuma, Mājokļu likuma vai tā grozījumu rezultātā nemainījās. Tāpat arī to grozījumu rezultātā, kas tika ieviesti mājokļu aizdevumu sistēmā, nemainījās šā principa mērķis, kurš ietver daudz vairāk nekā mājokļu aizdevumu sistēmas īpatnības un ir plaši piemērojams visām valsts iestādēm. Citiem vārdiem sakot, šādas juridiskās izmaiņas bija ne vien nodalāmas no šā iespējamā atbalsta pasākuma, bet pilnīgi nesaistītas ar to. Tādējādi, ja atbrīvojums no dividenžu maksājumiem jāuzskata par atbalsta pasākumu, tad šis pasākums jāuzskata par atbalsta shēmu, kas atbilst Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola II daļas 1. panta d) apakšpunktā dotajai definīcijai. Turklāt šī shēma būtu esošs atbalsts, jo tā pastāvēja pirms EEZ līguma stāšanās spēkā, sk. Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola II daļas 1. panta b) apakšpunktu.

Tikai tādā gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka atbrīvojums no dividenžu maksājumiem nevar būt radies no vispārējiem Īslandes publisko tiesību principiem, bet drīzāk izriet no Mājokļu likuma un iepriekšējiem ar to saistītiem likumiem, nosacījumi, saskaņā ar kuriem darbojās dažādās ar mājokļu jautājumu saistītās iestādes, varētu kļūt par jauna atbalsta saderības novērtējuma sastāvdaļu. Tādējādi tikai šajā hipotētiskajā situācijā izmaiņas mājokļu finansēšanas sistēmā, kas ieviestas pēc 1994. gada 1. janvāra, potenciāli varētu norādīt, ka kāds no atbalstiem, kas saistīti ar dividenžu nemaksāšanu, ir mainījies no esoša par jaunu atbalstu.

2.4. SECINĀJUMS ATTIECĪBĀ UZ TO, VAI ČETRI IESPĒJAMIE VALSTS ATBALSTA PASĀKUMI IR JAUNI VAI ESOŠI ATBALSTA PASĀKUMI

Pamatojoties uz iepriekšminēto novērtējumu, Iestāde uzskata, ka šādi uzsākšanas lēmumā norādītie pasākumi – valsts garantijas, atbalsts procentu maksājumu segšanai, nodokļu atbrīvojums un atbrīvojums no dividenžu maksas – nav jauni atbalsta pasākumi, kurus var novērtēt saskaņā ar pašreizējo formālās izmeklēšanas procedūru.

Tādēļ Iestāde izbeigs šo formālo izmeklēšanas procedūru un saskaņā ar Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola I daļas 1. panta 1. punktu un II daļas V iedaļu uzsāks procedūru, kas attiecas uz esošu atbalstu.

Lai padziļināti pamatotu savu lēmumu, Iestāde piebilst, ka pat tad, ja pieņemtu SFF ierosināto pieeju un uzskatītu, ka Mājokļu likums ar tā vēlākiem grozījumiem patiešām varēja ietekmēt iepriekš norādīto iespējamo atbalsta pasākumu klasifikācijas novērtējumu, Iestāde tomēr būtu secinājusi, ka konkrētās izmaiņas, kas izdarītas mājokļu sistēmā, nebija tādas, kas varētu izraisīt atbalsta pārklasificēšanu no esoša par jaunu atbalstu.

— Pirmkārt, tikai tas, ka Īslande izvēlējās tādu likumdošanas tehniku, kas saistīta ar jauna likuma ieviešanu, nevis grozījumu izdarīšanu jau esošā likumā, pats par sevi nevar izraisīt līdz šim pastāvoša atbalsta pasākuma pārklasificēšanu. (49) Svarīgi ir tikai tas, vai jaunais likums ietvēra tādas būtiskas izmaiņas attiecīgajos atbalsta pasākumos, kas varētu ietekmēt šo pasākumu saderības novērtējumu. Iestāde uzskata, ka šajā ziņā ļoti svarīgi ir tas, ka Mājokļu likums attiecībā uz visām būtiskajām iezīmēm bija iepriekšējās sistēmas turpinājums ar to pašu mērķi nodrošināt mājokļu pieejamību visiem Īslandes iedzīvotājiem. Kā norādīts 2.2.3.1. iedaļā, Mājokļu likuma mērķis ir tāds pats kā saskaņā ar Likumu Nr. 97/1993.

— Otrkārt, kā minēts iepriekš, saskaņā ar Komisijas vienoto praksi atbalsta saņēmēja juridiskās personas statusa maiņa neietekmē šā atbalsta klasifikāciju.

— Treškārt, pašlaik spēkā esošo iespējamo atbalsta pasākumu finansēšana HFF labā nav mainījusies Mājokļu likuma un vēlāku šā likuma grozījumu ieviešanas rezultātā.

— Ceturtkārt, Mājokļu likums neko nemainīja attiecībā uz mājokļu obligāciju izlaišanu, kas bija aizdevumu galvenā kategorija. Jauna aizdevumu kategorija – tā sauktā papildu aizdevumu kategorija – tika ieviesta Mājokļu likuma sociālo mājokļu reformas ietvaros. Tomēr faktiski šī aizdevumu kategorija aizstāja to sociālo aizdevumu kategorijas, kurus varēja piešķirt saskaņā ar Likumu Nr. 97/1993. Kā minēts I.2.2.3.3.3. iedaļā, šāda veida aizdevumu maksimālā procentuālā daļa un kritēriji, kas noteica tiesības uz tiem, bija gandrīz vienādi. Tādējādi galvenā atšķirība noteikumos, kas attiecas uz šāda veida aizdevumiem, ir tā, ka Mājokļu likums paredz, ka šos dzīvokļus, ievērojot dažus nosacījumus, var pārdot par tirgus cenu vispārējā tirgū. Iestāde uzskata, ka salīdzinājumā ar iepriekšējām izmaiņām šīs juridiskās izmaiņas būtiski nemainīja iespējamo sociālo aizdevumu saņēmēju loku, ne arī paplašināja HFF darbību minētajā jomā. Turklāt sociālo aizdevumu kategoriju likvidēšana, sk. I.2.2.3.3.3. iedaļu, nevar būt par iemeslu tam, ka atbalsta shēma tiek klasificēta kā jauns atbalsts. Šādas izmaiņas varētu uzskatīt augstākais par atbalsta atcelšanu.

— Piektkārt, Iestāde nevar piekrist SFF, ka saistībā ar Mājokļu likumu būtu nozīmīgi paplašinājušās HFF iespējas piešķirt aizdevumus uzņēmumiem, kas nodarbojas ar īres dzīvokļu celtniecību. (50) Kā izklāstīts iepriekš I.2.2.3.3.2. iedaļā, saskaņā ar to noteikumu nosacījumiem, kas izdoti, gan balstoties uz Mājokļu likumu, gan uz iepriekšējo ar to saistīto likumu, aizdevumus mājokļu obligāciju sistēmas ietvaros varēja piešķirt uzņēmumiem, kas nodarbojas ar dzīvokļu celtniecību.

— Sestkārt, kā aprakstīts iepriekš, mājokļu obligāciju sistēmu atcēla saskaņā ar Likumu Nr. 57/2004 un aizstāja ar tiešajiem aizdevumiem naudā, kurus piešķīra Mājokļu finansēšanas fonds. SFF apgalvoja, ka šo pārmaiņu rezultātā kvalifikācija jāmaina uz jaunu atbalstu. Tomēr šis likums neko nemainīja attiecībā uz iespējamo saņēmēju loku, un tāpat tas nebija saistīts ar pārmaiņām attiecībā uz jebkāda Mājokļu finansēšanas fondam piešķirta iespējama atbalsta pasākuma mērķi un finansējumu. Tāpēc Iestāde uzskata, ka šīs pārmaiņas uzskatāmas drīzāk par administratīvām un tehniskām, nevis būtiskām.

— Septītkārt, saskaņā ar Likumu Nr. 120/2004 HFF vispārējo aizdevumu kategorijas robeža tika paaugstināta līdz 90 % no īpašuma aptuvenā vērtējuma. Tā rezultātā tika atcelta VII nodaļa Likumā par papildu aizdevumiem. Likums Nr. 120/2004 neko nemainīja attiecībā uz HFF sistēmas sabiedrisko pakalpojumu darbībām. Mājokļu likuma mērķis palika nemainīgs, atbalsta saņēmējs joprojām bija tikai HFF, un tā darbība būtiski nemainījās. Turklāt tas nemainīja to personu loku, kas bija tiesīgas saņemt aizdevumus no HFF, bet tikai paredzēja, ka 90 % maksimums bija pieejams visiem. (51) Šo situāciju var pretstatīt Keller lietai, kurā Pirmās instances tiesa apgalvoja, ka pamatlīdzekļu maksimālās summas, kura drīkstēja būt uzņēmuma īpašumā, lai atbilstu apstiprinātai atbalsta shēmai, pieaugums no 7 miljardiem ITL līdz 80 miljardiem ITL bija būtisks grozījums, par kuru bija jāziņo Komisijai. Tiesa konstatēja, ka šī pārmaiņa bija saistīta ar iespējamo atbalsta saņēmēju skaita pieaugumu un padarīja šo shēmu pieejamāku pretendentiem. (52) Atbalsta shēmas maiņa, potenciāli palielinot atbalsta saņēmēju skaitu, maina vienu no šīs shēmas pamatiezīmēm, un tas var ietekmēt tās saderību ar EK līgumu. Tomēr šajā gadījumā tas, vai vispārējie aizdevumi ir 70 % vai 90 % no nekustamā īpašuma aptuvenā vērtējuma, nav svarīgi attiecība uz to, vai šādus aizdevumus saskaņā ar EEZ līguma 59. panta 2. punktu var klasificēt kā sabiedrisku pakalpojumu,

IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

1. pants

Iespējamie atbalsta pasākumi par labu HFF valsts garantiju veidā, atbalsta veidā procentu maksājumu segšanai, nodokļu atbrīvojumu veidā un atbrīvojuma veidā no dividenžu maksas ir esošs atbalsts. Tāpēc formālā izmeklēšanas procedūra, ko piemēro attiecībā uz jaunu atbalstu, tiek izbeigta.

2. pants

HFF atbrīvojums no EEZ līguma IX pielikuma II nodaļas 14. punktā minētā tiesību akta nosacījumu piemērošanas nav valsts atbalsts.

3. pants

Šis lēmums ir adresēts Īslandes Republikai.

4. pants

Autentisks ir tikai teksts angļu valodā.

Briselē, 2008. gada 27. jūnijā EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – priekšsēdētājs Per SANDERUD Kolēģijas loceklis Kurt JAEGER

(1) Turpmāk – “Iestāde”.

(2) Turpmāk – EEZ līgums.

(3) Turpmāk – “Uzraudzības un Tiesas nolīgums” (UTN).

(4) Turpmāk – “3. protokols”.

(5) EEZ līguma 61. un 62. panta, kā arī Uzraudzības un Tiesas nolīguma 3. protokola 1. panta piemērošanas un interpretācijas pamatnostādnes, ko Iestāde pieņēmusi un izdevusi 1994. gada 19. janvārī un kas publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (turpmāk – OV) L 231, 3.9.1994., 1. lpp., un tās pašas dienas EEZ pielikumā Nr. 32. Pamatnostādnēs jaunākie grozījumi izdarīti 2007. gada 19. decembrī. Turpmāk – Valsts atbalsta pamatnostādnes. Pamatnostādņu atjauninātā versija publicēta Iestādes tīmekļa vietnē http://www.eftasurv.int/fieldsofwork/fieldstateaid/guidelines/

(6) Publicēts OV L 139, 25.5.2006., 37. lpp. un tās pašas dienas EEZ pielikumā Nr. 26.

(7) Spriedums (2006. gada 7. aprīlis) lietā E-9/04, Īslandes Baņķieru un vērtspapīru tirgotāju asociācija pret EBTA Uzraudzības iestādi, 2006, EBTA Tiesas ziņojums, 42. lpp.

(8) Lēmums Nr. 185/06/COL (2006. gada 21. jūnijs) par formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu attiecībā uz Icelandic Housing Financing Fund (OV C 314, 21.12.2006., 89. lpp., EEZ pielikums Nr. 63).

(9) Skatīt 8. zemsvītras piezīmi.

(10) Konsolidācija veikta saskaņā ar Likumu Nr. 61/1993, ar ko grozīts Likums Nr. 86/1988, un kas stājās spēkā 1993. gada 12. augustā.

(11) Tiesību akta Nr. 97/1993 VIII nodaļā izklāstīti noteikumi attiecībā uz mājokļu kooperatīviem. Šos noteikumus neiekļāva 1998. gada tiesību aktā attiecībā uz mājokļiem. Pašlaik mājokļu kooperatīvu darbību regulē atsevišķs tiesību akts Nr. 66/2003. Šo kooperatīvu tiesības saņemt aizdevumus no Mājokļu finansēšanas fonda reglamentē VIII nodaļas noteikumi (sk. 5. panta d) apakšpunktu tiesību aktā Nr. 66/2003).

(12) Uzraudzības iestādes neoficiāls tulkojums. Oriģinālais teksts īslandiešu valodā atrodams vietnē.

(13) Uzraudzības iestādes neoficiāls tulkojums. Oriģinālais teksts īslandiešu valodā atrodams http://www.althingi.is/altext/122/03/r06115030.sgml

(14) Kā izklāstīts turpmāk, vienu aizdevumu kategoriju – papildu aizdevumus – atcēla ar likumu Nr. 120/2004, sk. 2.2.3.4.2.

(15) Ar Likumu Nr. 57/2004 ar mājokļu obligācijām saistītie noteikumi tika atcelti, tiklīdz fonds sāka piešķirt aizdevumus skaidrā naudā, sk. 2.2.3.4.1.

(16) Sk. 2.2.2.4.

(17) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(18) Šādi papildu aizdevumi tika atcelti saskaņā ar Likumu Nr. 120/2004, sk. 2.2.3.4.2. iedaļu.

(19) Privātpersona nedrīkstēja pelnīt vairāk kā ISK 1 620 000 un tai nedrīkstēja piederēt aktīvi, kas pārsniedz ISK 1 900 000. Šos ciparus precizēja katru gadu.

(20) Attiecībā uz zaudējumiem, kas Mājokļu finansēšanas fondam varētu rasties šo papildu aizdevumu piešķiršanas rezultātā, Mājokļu likuma 43. pantā bija paredzēts, ka pašvaldību īpašumā jābūt tā sauktajam rezerves fondam un tām jāveic darbības ar šo fondu, kuru pārvaldīja Mājokļu finansēšanas fonds. Saskaņā ar 44. pantu rezerves fonds kompensē Mājokļu finansēšanas fonda zaudējumus, kuri tam rodas no papildu aizdevumiem. Likuma 45. pantā bija noteikts, ka pašvaldībai sākotnēji jāveic iemaksa 5 % apmērā no katra papildu aizdevuma, kas piešķirts pašvaldībā.

(21) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(22) Iestādes neoficiāls tulkojums.

(23) Iestādes neoficiāls tulkojums. Oriģinālo tekstu īslandiešu valodā skatīt http://www.altingi.is/altext/131/s/0223.html.

(24) Skatīt Noteikumus Nr. 540/2006, kuros jaunākie grozījumi izdarīti ar Noteikumiem Nr. 587/2007. Šie noteikumi nosaka arī nominālo aizdevumu robežvērtību, kas pašlaik ir ISK 18 miljoni.

(25) Iestādes neoficiāls tulkojums. Oriģinālo tekstu īslandiešu valodā skatīt http://www.altingi.is/altext/122/s/0099.html

(26) Īslandes valdības 2007. gada 3. janvāra vēstule, 10. lpp.

(27) Situācija ir atšķirīga gadījumos, kad valstij pieder uzņēmumi, kuru struktūra ir kā sabiedrībai ar ierobežotu atbildību un kuru darbību nosaka privāttiesības.

(28) Attiecībā uz šī principa piemērošanu sk., piemēram, Īslandes Augstākās tiesas 1998. gada 5. novembra spriedumu lietā Nr. 50/1998.

(29) OV L 126, 26.5.2000., 1. lpp. Šo tiesību aktu iekļāva ar EEZ Apvienotās komitejas Lēmumu Nr. 15/2001 un tas stājās spēkā 2001. gada 1. oktobrī.

(30) Šo tulkojumu ir iesniegusi Īslandes valdība.

(31) Lieta C-44/93 Namur-Les Assurances du Credit SA, 1994, ECR I-3829.

(32) 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T-351/02 Deutsche Bahn/Komisija, Rec. 2006, II-1047. lpp., 100.–103. punkts.

(33) 2005. gada 10. maija spriedums lietā C-400/99 Itālija pret Komisiju, Rec. 2005, I-3657. lpp., 47., 54., 55. punkts.

(34) 2003. gada 27. novembra spriedums lietā T-190/00 Regione Siciliana pret Komisiju, Rec. 2003, II-5015. lpp., 48. punkts.

(35) Tiesas 1992. gada 30 jūnija spriedumi lietā C-312/90 Spānija pret Komisiju, Rec. 1992, I-4117. lpp., 14.–17. punkts, lietā C-47/91 Itālija pret Komisiju, Rec. 1992, I-4145. lpp., 22.–25. punkts, kā arī Pirmās instances tiesas 2004. gada 30. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T-195/01 & T-207/01 Government of Gibraltar pret Komisiju, Rec. 2002, II-2309. lpp. un 2004. gada 19. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T-297/01 un T-298/01 SIC II, 2004, Rec. II-743.

(36) Augstāk minētais spriedums lietā Namur-Les Assurances du Credit, 28.–29. punkts (Iestādes pasvītrojums). Skatīt arī 23. punktu spriedumā, kurā Tiesa atsaucās uz izmaiņām kā tādām, kas “neietekmē šo atvieglojumu būtību”.

(37) Augstāk minētais spriedums lietā Namur-Les Assurances du Credit, 32. un 33. punkts.

(38) Augstāk minētais spriedums apvienotajās lietās Government of Gibraltar pret Komisiju, 111. punkts. Tāpat skatīt AG Fennelly atzinumu apvienotajās lietās C-15/98 un C-105/98 Italy and Sardegna Lines, Servizi Marittimi della Sardegna pret Komisiju, Rec. 2000, I-8855. lpp., 64. punkts.

(39) Komisijas 2007. gada 24. aprīļa lēmums lietā E 10/2005 (ex C 60/1999), 33. punkts, Komisijas 2007. gada 4. aprīļa lēmums lietā E 7/2005 par Somijas garantijas shēmām, 16. punkts, Komisijas 2005. gada 20. aprīļa lēmums lietā E 8/2005 Spānijas raidsabiedrībai RTVE, 2.2. punkts, un Komisijas lēmums lietā E 22/2004 – Tiešie nodokļu atvieglojumi ar eksportu saistītām darbībām, 34. un 35. punkts.

(40) Komisijas 2007. gada 24. aprīļa Lēmums lietā atbalsts E 3/2005 – Valsts raidsabiedrību finansēšana Vācijā, 200.–214. punkts, Komisijas Lēmums E-14/2005 – Portugāle, kompensācijas maksājumi valsts raidsabiedrībai RTP, 61.–80. punkts.

(41) Komisijas 2007. gada 24. aprīļa Lēmums lietā E 3/2005 – Valsts raidsabiedrību finansēšana Vācijā, 215. punkts. Tā kā Vācijas valsts bankas ir valstij piederošas institūcijas, tās tradicionāli ir guvušas labumu no netiešām valsts garantijām – tā sauktā Anstaltslast. Lietā E-10/2000 attiecībā uz Vācijas Landesbanken Komisija secināja, ka Anstaltslast ir iestāde, kas pastāvēja pirms EK līguma stāšanās spēkā. Tāpēc atbalsts bankām, kas izrietēja no šīm garantijām, bija esošs atbalsts, un tas attiecās arī uz gadījumiem, kad Anstaltslast izrietēja ne tikai no vispārējiem tiesību aktu principiem, bet vēlāk tika skaidri ieviests rakstītās tiesību normās, sk. Komisijas 2000. gada 8. maija vēstuli Vācijai, ar kuru tiek ierosināti atbilstoši pasākumi lietā E 10/2000, 7. punkts, pirmā daļa. Cik Iestādei zināms, Vācijas bankas, kas gūst labumu no Anstaltslast, parasti ir dibinātas saskaņā ar atsevišķu tiesību aktu, kas reglamentē atsevišķu banku dibināšanu un darbību. Dažas no šīm bankām varētu būt dibinātas pēc EK līguma stāšanās spēkā. Bieži ir pieņemtas izmaiņas tiesību aktos, kas reglamentē valsts banku darbību. Ar tiesību aktu noteikta jaunu banku dibināšana, valsts banku apvienošana un sadalīšana, kā arī citi grozījumi likumdošanā, kas reglamentē valsts bankas, protams, var ietekmēt uzņēmuma darbību un var ietekmēt kopējā tirgus darbību, konkurenci vai vienkārši faktisko atbalsta apjomu, kas pieejams uzņēmumiem. Tomēr Komisija, pirms tā nolēma, ka atvieglojumi, kas izriet no Anstaltslast, ir esošs atbalsts, nepārbaudīja ne to, kad dažādās bankas, kas gūst labumu no garantijām, ir dibinātas, ne arī analizēja izmaiņas banku operācijās vai citos pasākumos, kas saistīti ar atsevišķām bankām. Tāpat skatīt Komisijas 2002. gada 16. oktobra lēmumu lietā C 68/02 – Francija, Electricité de France (EDF), 68. punkts, kurā viens no EDF atbalsta pasākumiem – valsts garantijas – izrietēja no vispārēja Francijas tiesību aktu principa, kas pastāvēja pirms EK līguma stāšanās spēkā. EDF darbība laika gaitā ir ievērojami mainījusies, un uzņēmums ir arī paplašinājis tā darbību, aptverot jaunus tirgus. Neatkarīgi no tā Komisija, nosakot, vai atbalsta pasākums ir jauns vai esošs atbalsts, neuzskatīja par vajadzīgu pārbaudīt šīs faktiskās izmaiņas, un tā nepārbaudīja arī izmaiņas tiesību aktos, kas attiecās uz EDF un kas veiktas pēc EK līguma stāšanās spēkā, tāpat, sal., arī ar Komisijas 2003. gada 16. decembra lēmumu par valsts atbalstu, kas piešķirts EDF un elektroenerģijas un gāzes rūpniecībai (OV L 49, 22.2.2005., 9. lpp., 59. apsvērums), kā arī ar Komisijas aicinājumu iesniegt apsvērumus saskaņā ar EK līguma 88. panta 2. punktu lietā E 3/2002, EDF (OV C 164, 15.7.2003. 7. lpp., 53.–55. apsvērums).

(42) Komisijas 2007. gada 24. aprīļa lēmums lietā E 3/2005 – Valsts raidsabiedrību finansēšana Vācijā, 192.–216. punkts, Komisijas 2005. gada 20. aprīļa lēmums lietā E 8/2005 – Valsts atbalsts Spānijas nacionālajai sabiedriskajai raidsabiedrībai RTVE, 2.2. punkts, un Komisijas 2005. gada 20. aprīļa lēmums lietā E 9/2005 – Itālija, RAI, 25.–48. punkts.

(43) Tas, vai HFF atbrīvojums no garantiju maksas, kas tika ieviesta 1998. gadā, būtu jauns atbalsts, ir cits jautājums. Iestāde saskaņā ar Lēmumu Nr. 406/08/COL pašlaik ir uzsākusi formālās izmeklēšanas procedūras attiecībā uz atbrīvojumiem no garantiju maksām, kas noteiktas Likumā Nr. 121/1997 par valsts garantijām.

(44) Šajā ziņā situācija ir līdzīga šādiem Komisijas lēmumiem: Vācijas raidorganizācijas, Poczta Polska, La Poste, EDF u. c. Šajos lēmumos Komisijai bija jāizvērtē, vai valsts garantijas valsts uzņēmumiem kvalificējamas kā jauns vai esošs atbalsts. Visos lēmumos Komisija secināja, ka pašas garantijas vai nu nebija mainījušās vai nebija būtiski mainījušās. Komisija novērtējumā par atbalstu, kas izriet no šīm garantijām, neuzņēmās sniegt vērtējumu par to, vai attiecīgais uzņēmums ir mainījis savu darbību, jo šis jautājums nebija saistīts ar pašu atbalsta pasākumu, bet gan ar vienu no atbalsta saņēmējiem abstrakti definētas atbalsta shēmas ietvaros.

(45) Komisijas 2007. gada 29. novembra Lēmums C (2007) 5778, Valsts atbalsts C 56/07 – Francija, Garantie illimitée de l’Etat en faveur de La Poste, 93.–97. punkts, Komisijas Lēmums Nr. E-14/2005/Portugāle, kompensācijas maksājumi valsts raidsabiedrībai RTP, 78.–80. punkts, Komisijas 2005. gada 20. aprīļa lēmums Valsts atbalsta lietā E 10/2005 (ex C 60/99) – Redevance radiodiffusion TF1, 33. punkts, un Komisijas 2001. gada 8. maija vēstule Vācijai, ar kuru tiek ierosināti atbilstoši pasākumi lietā E 10/2000, Landesbank, 7. punkta pirmā daļa. Attiecībā uz atbrīvojumu no garantijas maksas, kas piešķirts HFF saskaņā ar Likumu Nr. 121/1997 par valsts garantijām, Iestādes provizoriskais novērtējums nosaka, ka tas ir jauns atbalsts, un šis pasākums tiek pārbaudīts atsevišķi; sk. Iestādes 2008. gada 27. jūnija Lēmumu 406/08/COL.

(46) Saskaņā ar 35. pantu Likumā Nr. 1/1997 (Valdības darbinieku pensiju fonda likums) fonda dalībnieki var izvēlēties pensiju palielinājumu atbilstoši algas pieaugumam amatā, kuru tie ieņēma kā pēdējo. Valsts mājokļu aģentūras direktors uzskatīja, ka viņa amats bija pielīdzināms HFF direktora amatam, bet pensiju fonds šim viedoklim nepiekrita. Īslandes Augstākā tiesa 2004. gada 22. janvāra spriedumā lietā Nr. 344/2003 šo lietu izlēma par labu direktoram. Spriedumā cita starpā bija minēts, ka Mājokļu finansēšanas fondam lielā mērā bija uzticēta tā pati loma, kas bija Mājokļu valsts aģentūrai – darboties kā īslandiešiem paredzētu hipotekāro aizdevumu iestādei. Tiesa uzskatīja, ka aģentūras direktora amats ir pielīdzināms fonda direktora amatam attiecībā uz pienākumu būtību, to apjomu un atbildību.

(47) Komisijas lēmums lietā E-14/2005 – Portugāle, kompensācijas maksājumi valsts raidsabiedrībai RTP, 63. un 74. punkts, Komisija secināja, ka izmaiņas, kas izdarītas Portugāles atbalsta pasākumā, nepārveidoja šo pasākumu par jaunu atbalstu cita starpā arī tāpēc, ka grozījumi valsts tiesību normās nemainīja subsīdiju mērķi.

(48) Komisijas 2004. gada 16. novembra lēmums 2006/240/EK par Vācijas valsts atbalstu regulējošo noteikumu priekšrocību nodrošināšanai labības spirta ražotnēm (OV L 88, 25.3.2006., 50. lpp.), 83.–84. punkts. Sal. arī ar Komisijas 2005. gada 14. jūlija vēstuli, kas balstīta uz 17. panta 2. punktu, lietā E 2/2005 attiecībā uz Nīderlandes atbalstu mājokļu sektoram, kurā Komisija konstatēja, ka atbalsts bija esošs atbalsts, kaut arī tiešo subsīdiju režīmu pēc EK līguma stāšanās spēkā nomainīja ar valsts aizdevumu un nodokļu atbrīvojuma režīmu. Tā tika nolemts tāpēc, ka šīs izmaiņas kopumā radīja mazākus šķēršļus konkurencei, sk. vēstules 16.–26. punktu.

(49) Komisijas Lēmums E 12/2005 – Polija, neierobežotas valsts garantijas par labu uzņēmumam Poctza Polska, 39.–47. punkts.

(50) Šajā sakarā SFF atsaucās uz parlamentārās komitejas priekšsēdētāja paziņojumiem, kad vārds “individuāls” tika svītrots no tiesību akta projekta, kurš vēlāk kļuva par Mājokļu likumu, 15. panta 1. punkta attiecībā uz vispārējo aizdevumu kategoriju. Skatīt runas 7. punktu tīmekļa vietnē http://www.althingi.is/altext/122/05/r13133243.sgml

(51) Komisija lēmumā Vācijas valsts raidsabiedrības lietā secināja, ka licences maksas līmeņa pieaugums nav uzskatāms par jaunu atbalstu: “Pieaugums drīzāk radies valsts raidsabiedrību finansiālo vajadzību pieauguma rezultātā, kas nepieciešamas, lai tās varētu pildīt savu sabiedrisko pakalpojumu misiju. Tāpēc – un saskaņā ar iepriekšēju Komisijas praksi – šis grozījums nav atdalāms no sākotnējā finansēšanas režīma un nav būtisks, ja vien pati sabiedrisko pakalpojumu misija nav būtiski mainīta.” Iepriekš minētais Komisijas 2007. gada 24. aprīļa lēmums, 206. punkts.

(52) Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedums lietā T-35/1999, Keller pret Komisiju, Rec. 2002, II-261. lpp., 62. punkts.