LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 261/1

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDES LĒMUMS

Nr. 97/10/COL

(2010. gada 24. marts)

par piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību aplikšanu ar nodokļiem saskaņā ar Lihtenšteinas Nodokļu likumu (Lihtenšteina)

EBTA UZRAUDZĪBAS IESTĀDE (TURPMĀK TEKSTĀ – “IESTĀDE”),

ŅEMOT VĒRĀ Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) un jo īpaši tā 61.–63. pantu, kā arī šā līguma 26. protokolu,

ŅEMOT VĒRĀ EBTA valstu Nolīgumu par Uzraudzības iestādes un Tiesas izveidošanu (turpmāk tekstā – “Uzraudzības un tiesas nolīgums”) un jo īpaši tā 24. pantu,

ŅEMOT VĒRĀ Uzraudzības un tiesas nolīguma 3. protokolu (turpmāk tekstā – “3. protokols”) un jo īpaši tā I daļas 1. panta 2. punktu un II daļas 4. panta 4. punktu, 6. pantu, 7. panta 5. punktu 14. pantu,

ŅEMOT VĒRĀ Iestādes pamatnostādnes par EEZ līguma 61. un 62. panta piemērošanu un interpretāciju (1) un jo īpaši nodaļu par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem saistībā ar tiešajiem uzņēmējdarbības nodokļiem,

ŅEMOT VĒRĀ Iestādes 2004. gada 14. jūlija Lēmuma Nr. 195/04/COL par īstenošanas noteikumiem, kas minēti 3. protokola II daļas 27. pantā (2) (turpmāk tekstā – “Īstenošanas noteikumu lēmums”), konsolidēto redakciju, un

TĀ KĀ IR pieņemts Lēmums Nr. 620/08/COL ierosināt 3. protokola 1. panta 2. punktā paredzēto procedūru un ieinteresētās personas ir uzaicinātas iesniegt savus komentārus saskaņā ar šiem noteikumiem un ņemot vērā pušu komentārus,

tā kā:

I. FAKTI

1. PROCEDŪRA

Iestāde ar 2007. gada 14. marta vēstuli (pasākums Nr. 393563) nosūtīja informācijas pieprasījumu Lihtenšteinas iestādēm ar jautājumiem par dažādiem nodokļu atvieglojumiem noteiktiem uzņēmumu veidiem saskaņā ar Lihtenšteinas Nodokļu likumu. Lihtenšteinas iestādes atbildēja ar 2007. gada 30. maija vēstuli (pasākums Nr. 423398).

Pēc tam notika sarakste starp Iestādes un Lihtenšteinas iestāžu pārstāvjiem, kā arī sanāksmes, līdz 2008. gada 24. septembrī Iestāde pieņēma Lēmumu Nr. 620/08/COL, ierosinot oficiālu izmeklēšanas procedūru. Šis lēmums ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un tā EEZ papildinājumā (3). Iestāde uzaicināja ieinteresētās personas iesniegt savus komentārus un saņēma šādus komentārus no 12 ieinteresētajām personām. Ar 2009. gada 22. jūlija vēstuli (pasākums Nr. 525074) Iestāde pārsūtīja komentārus Lihtenšteinas iestādēm, kurām tika nodrošināta iespēja sniegt atbildi. Tas tika izdarīts ar 2009. gada 2. oktobra vēstuli (pasākums Nr. 532480).

2. ĪPAŠI NODOKĻU NOTEIKUMI PIESAISTĪTAJĀM APDROŠINĀŠANAS SABIEDRĪBĀM

Saskaņā ar 1997. gada 18. decembra likumu, ar kuru grozīja Lihtenšteinas Nodokļu likumu (4), Lihtenšteinas iestādes ieviesa īpašus nodokļu noteikumus, kurus piemēro piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām: Nodokļu likumā tika iekļauts jauns 82.a pants un 3. punkts 88.d pantā, kas stājās spēkā no 1998. gada 1. janvāra un joprojām ir spēkā.

2.1. Ienākuma un kapitāla nodoklis

Nodokļu likuma 4. daļas B sadaļas “Īpašie uzņēmuma nodokļi” (Besondere Gesellschaftssteuern) 82.–88. pants paredz īpašus nodokļu noteikumus atsevišķiem uzņēmumu veidiem, kā apdrošināšanas uzņēmumi, kontrolakciju sabiedrības, rezidentvalsts uzņēmumi un ieguldījumu sabiedrības. Nodokļu likuma 82.a pants attiecas uz piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām.

Nodokļu likuma 82.a panta 1. punkta redakcija ir šāda: “Apdrošināšanas sabiedrības saskaņā ar Apdrošināšanas uzraudzības likuma definīciju, kuras nodrošina tikai piesaistīto apdrošināšanu (Eigenversicherung), maksā kapitāla nodokli 1 ‰ apmērā no uzņēmuma pašu kapitāla, skatīt Nodokļu likuma 82.a panta 1. punktu. Ja kapitāls ir lielāks par 50 miljoniem, nodokļa likmi samazina par ¾ ‰, un, ja kapitāls ir lielāks par 100 miljoniem, nodokļa likmi samazina par ½ ‰.” (5)

Proti, tas nozīmē, ka parastā 0,2 % kapitāla nodokļa vietā piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām ir pienākums maksāt tikai 0,1 %, un šo likmi samazina vēl vairāk, ja summa pārsniedz 50 miljonus un 100 miljonus Šveices franku.

Saskaņā ar Nodokļu likuma 82.a panta 2. punktu apdrošināšanas sabiedrībām, kuras piedāvā piesaistīto apdrošināšanu un parasto apdrošināšanu trešām personām, ir pienākums maksāt standarta kapitāla un ienākuma nodokli (kā noteikts Nodokļu likuma 73.–81. pantā) par to sabiedrības darbības daļu, kas attiecas uz trešo personu apdrošināšanu.

Tā kā Nodokļu likuma 82.a pants veido lex specialis attiecībā pret tā paša likuma 73. pantu, var secināt, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nemaksā ienākuma nodokli. (6)

Attiecīgi piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības maksā tikai samazinātu kapitāla nodokli, kā noteikts Nodokļu likuma 82.a panta 1. punktā, un nemaksā nekādu ienākuma nodokli.

2.2. Couponsteuer (kupona (ieturējuma) nodoklis)

Saskaņā ar Lihtenšteinas tiesību aktiem kupona nodokli iekasē par rezidenta emitētiem vērtspapīru kuponiem vai vērtspapīriem pielīdzināmiem dokumentiem pēc 4 % likmes par jebkādām dividenžu vai peļņas daļu izmaksām. Nodokļu likuma 88.d panta 3. punkta izpratnē piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību daļas vai akcijas ir atbrīvotas no kupona nodokļa nomaksas.

2.3. Atbalsta pasākuma mērķis

Lihtenšteinas iestādes norādīja, ka šie noteikumi tika ieviesti, lai piesaistītu Lihtenšteinai uzņēmumus, kā arī izveidotu un attīstītu piesaistītās apdrošināšanas nozari kā jaunu saimnieciskās darbības jomu.

2.4. Procedūras ierosināšanas pamatojums

Savā lēmumā par oficiālas izmeklēšanas ierosināšanu Iestāde pauda šaubas par piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamo nodokļu klasifikācijas atbilstību valsts atbalsta noteikumiem. Pretēji Lihtenšteinas iestāžu paustajiem argumentiem Iestādes sākotnējais viedoklis bija tāds, ka apdrošināšana ir saimnieciskās darbības pakalpojums un ka ikviena saimnieciska vienība, kas veic šādu darbību, ir uzņēmums neatkarīgi no juridiskās formas, meitasuzņēmuma statusa vai finansējuma. Turklāt Iestādei bija šaubas par to, vai nodokļu atvieglojumi piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību labā atbilst nodokļu sistēmas būtībai un loģikai, kā apgalvo Lihtenšteinas iestādes.

Uz šāda pamata Iestāde nevarēja izslēgt, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamie nodokļu noteikumi (pilnīgs atbrīvojums no ienākuma un kupona nodokļa un daļējs atbrīvojums no kapitāla nodokļa) ir uzskatāmi par valsts atbalstu EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē. Tāpat arī Iestādei bija šaubas par to, vai šos pasākumus var uzskatīt par tādiem, kas atbilst EEZ līguma valsts atbalsta noteikumiem, un jo īpaši 61. panta 3. punkta c) apakšpunktam.

3. TREŠO PERSONU KOMENTĀRI

Oficiālās izmeklēšanas laikā no trešām personām tika saņemti turpmākie komentāri.

3.1. A uzņēmuma komentāri

A uzņēmums sniedza savus komentārus 2009. gada 22. maija un 9. septembra vēstulēs, kuras tika saņemtas no uzņēmuma juridiskajiem pārstāvjiem. A RE uzņēmumam Lihtenšteinā kopš 1997. gada ir piesaistītā pārapdrošināšanas sabiedrība, kuru vada, izmantojot A RE meitasuzņēmumu Aktiengesellschaft.

A uzņēmuma skatījumā Lihtenšteinas piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību nodokļu pasākumos neietilpst valsts atbalsts. Tāpat arī A uzņēmums norāda, ka gadījumā, ja Iestāde secinās, ka atbalsts pastāv, tas jāvērtē kā esošs atbalsts, pretējā gadījumā uzņēmums uzskatīs, ka saskaņā ar tiesisko paļāvību tas varēja uzskatīt nodokļu tiesību aktus par likumīgiem un tādēļ nav pieļaujams pieprasīt atbalsta atmaksu.

A uzņēmums norāda, ka nodokļu pasākumi nenozīmē valsts atbalstu, pamatojoties uz šādiem apsvērumiem:

— tā piesaistītā apdrošināšanas sabiedrība nav uzņēmums EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē, jo tā nedarbojas atvērtā tirgū (7) un piesaistītās pārapdrošināšanas darbība atšķiras no citām atvērtā tirgus operācijām, jo piesaistītās apdrošināšanas aptvertie riski vai nu nav apdrošināmi, vai arī tos var apdrošināt tikai par pārmērīgi lielu prēmiju,

— nodokļu režīms piesaistītajai apdrošināšanai Lihtenšteinā ir vispārīgs pasākums, jo piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveidei nav nepieciešams noteikts ekonomiskais spēks un pasākumi attiecas uz visiem uzņēmumu veidiem, ievērojot līdzību ar Eiropas Komisijas lēmumiem attiecībā uz Īrijas kontrolakciju sabiedrību režīmu (8) un Spānijas shēmu, saskaņā ar kuru samazina nodokli par ienākumiem no noteiktiem nemateriālajiem līdzekļiem (9),

— papildus A uzņēmums norāda, ka arī pasākuma selektīvas piemērošanas gadījumā tas tomēr ir pamatots ar Lihtenšteinas nodokļu režīma būtību un loģiku, jo piesaistītās pārapdrošināšanas sabiedrības un atvērtā tirgus pārapdrošināšanas sabiedrības atrodas atšķirīgā juridiskajā un reālajā situācijā; un atšķirīgas (zemākas) nodokļu likmes ir atbilstīgas, ja darbības tiek saglabātas uzņēmumu grupas iekšienē, un

— piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nekropļo konkurenci un neietekmē tirdzniecību EEZ, piesaistītā apdrošināšana necīnās par tirgus daļu, un tās piedāvātie pakalpojumi nav pieprasīti.

A uzņēmums arī norāda, ka nodokļu pasākumi piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā 1997. gadā tika ieviesti pirms tam, kad mainījās jebkāds Iestādes vai Eiropas Komisijas vērtējums par to, ka šāda nodokļu piemērošana darbībai grupas iekšienē var nozīmēt valsts atbalstu. Papildus uzņēmums norāda, ka saskaņā ar tiesiskās paļāvības un noteiktības principu Iestādei nevajadzētu pieprasīt atbalsta piedziņu, ja tā secinās, ka ir ticis piešķirts valsts atbalsts.

Otrajā posmā iesniegtajos komentāros A uzņēmums papildināja argumentus, norādot, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nav tādā juridiskajā un reālajā situācijā, kas būtu salīdzināma ar tādu apdrošināšanas sabiedrību situāciju, kuras sniedz pakalpojumus nesaistītiem uzņēmumiem, un ka atšķirīgs nodokļu režīms ir pamatots, atsaucoties uz Komisijas lēmumu par Nīderlandes Groepsrentebox shēmu (10).

3.2. B uzņēmuma komentāri

B uzņēmums ir Lihtenšteinā izvietota sabiedrība, kas tieši izraksta piesaistīto apdrošināšanu un kas pieder C uzņēmumam. C uzņēmums ne tikai izmanto tās piesaistītās apdrošināšanas pakalpojumus, bet pērk apdrošināšanu un pārapdrošināšanu arī starptautiskajos tirgos. Tomēr tiek uzsvērts, ka tas nespēj apdrošināt visus riskus tādēļ, ka nav pieejams attiecīgs apdrošināšanas segums, vai arī tādēļ, kas tas nav finansiāli efektīvi.

B uzņēmums tika nodibināts 2004. gadā Lihtenšteinā, reaģējot uz nelabvēlīgajām apdrošināšanas tirgus tendencēm pēc 2001. gada, kad komerciālie apdrošinātāji un pārapdrošinātāji sāka pieprasīt lielākus ieturējumus, ierobežoja savu darbību un pārdeva apdrošināšanu un pārapdrošināšanu par augstākām cenām, nosakot daudz ierobežojošākus noteikumus un nosacījumus.

C uzņēmums jo īpaši norādīja, ka komerciāla riska nodošana (vispārējam apdrošinātājam) vienmēr nozīmē, ka klientam ir jāuzņemas noteikta riska daļa. Uzņēmums norādīja, ka pie noteiktas riska uzņemšanās pakāpes riska nodošana ir neekonomiska un neefektīva. Uzņēmums norāda, ka tirgū pastāv vienošanās par riska pakāpi, kuru uzņēmumi uztur, un ka zemāk par šo pakāpi “apdrošināšanas tirgus nav likvīds”.

C uzņēmums arī uzskata, ka atsevišķi riski nav apdrošināmi un tādēļ uzņēmumi ir spiesti tos uzņemties un ka šajā jomā piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības neaizstāj komerciālos apdrošinātājus.

C uzņēmums paskaidroja, ka tā skatījumā piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību veidošana ir tikai viens iespējamais veids, kā oficiāli atzīt un sakārtot uzņēmuma paturēto risku, ka šo iespēju var izmantot ne tikai lieli uzņēmumi un tas neradot ekonomisku priekšrocību salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas neveido piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības. Lai gan C uzņēmums norādīja, ka šo iespēju var izmantot ne tikai lieli uzņēmumi, tas tomēr atzina, ka lielākiem uzņēmumiem ir zemākas riska izmaksas (apjomekonomikas kapitāla struktūras un riska diversifikācijas dēļ) nekā maziem uzņēmumiem, tādēļ piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības var piederēt galvenokārt tieši lielajiem uzņēmumiem.

C uzņēmums uzsvēra, ka B uzņēmums spēj darboties tikai savā uzņēmumu grupā un tas nepiedalās tiešajā komerciālās apdrošināšanas tirgū.

Noslēgumā C uzņēmums norādīja, ka tā piesaistītā apdrošināšanas sabiedrība nekonkurē ar citiem tirgus dalībniekiem un, tā kā C uzņēmums nespēj iegādāties tā piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības piedāvātos pakalpojumus no citiem tirgus dalībniekiem, pārrobežu konkurence netiekot ietekmēta.

3.3. D uzņēmuma komentāri

D uzņēmums raksturoja sevi kā vadošo piesaistītās apdrošināšanas pārvaldnieku Lihtenšteinā, kas sniedz pārvaldības pakalpojumus sešām no 12 piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, kuras šobrīd strādā firstistē.

Savā vēstulē, kas tika saņemta 2009. gada 11. maijā, D uzņēmums norāda, ka tā skatījumā nodokļu pasākumi, kurus piemēro piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, nekropļo konkurenci, jo uzņēmumiem nav konkurentu un attiecīgi nav tirgus.

D uzņēmums apstiprināja, ka piedāvājuma aizstājamības izpratnē “daudzi komerciālie apdrošinātāji var apdrošināt riskus, kurus apdrošina piesaistītās sabiedrības”, vienlaikus norādot, ka pieprasījuma aizstājamības izpratnē apdrošināšanas pircēji uzskata piesaistītos apdrošinātājus un komerciālos apdrošinātājus nevis par savstarpēji aizstājamām alternatīvām, bet gan par atsevišķiem produktiem. Tā pamatā ir tas apstāklis, ka komerciālo apdrošināšanu neuzskata par tikpat efektīvu riska pārvaldības līdzekli kā piesaistīto apdrošināšanu; apdrošināmie riski atšķiras (produkti ir vairāk savstarpēji papildinoši, nevis savstarpēji aizstājami); turklāt dažādās valstīs komerciālajiem un piesaistītajiem apdrošinātājiem ir atšķirīgas licenču un regulējuma prasības (D uzņēmuma skatījumā nav pamata klasificēt piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības kā tādas, kas strādā tajā pašā tirgū, kurā darbojas komerciālie apdrošinātāji, jo tām nav tādu pašu iespēju iesaistīties šajā tirgū).

Tāpat arī D uzņēmums uzskata, ka jebkāds Iestādes lēmums, ar kuru piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā var pieprasīt atmaksāt nelikumīgu valsts atbalstu, būtu pretrunā vispārējiem tiesību normu principiem, jo tam būtu atpakaļejošs spēks un tas pārkāptu uzņēmumu tiesisko paļāvību par to, ka tiem netiks piemērots lielāks nodokļu slogs.

3.4. E uzņēmuma komentāri

E uzņēmums ir piesaistīta apdrošināšanas sabiedrība Lihtenšteinā. Vēstulē, kuru Iestāde saņēma 2009. gada 12. maijā, E uzņēmums uzstāj, ka Iestāde savā lēmumā ierosināt oficiālu procedūru ir izdarījusi nepareizus pieņēmumus. E uzņēmums norāda, ka piesaistītā apdrošināšanas sabiedrība nekompensē risku, iegādājoties pārapdrošināšanu, kā minējusi Eiropas Komisija (un uz ko atsaucas Iestāde) savā lēmumā par atbalstu piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Ālandu (Åland) salās (Somija) (11), skaidrojot, ka piesaistītais apdrošinātājs uzņemas visus mātesuzņēmuma riskus. E uzņēmums arī norādīja, ka apdrošināšana, izmantojot piesaistīto sabiedrību, nav alternatīva apdrošināšanas iegādei “vispārējā tirgū” un patiesībā piesaistītās sabiedrības ir nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar vispārējiem apdrošinātājiem, jo tās nevar apkopot riskus, tādēļ tās ir jāsalīdzina nevis ar vispārējiem apdrošinātājiem, bet ar uzņēmumu neapdrošinātajiem riskiem.

E uzņēmums norādīja, ka šobrīd nesniedz savai grupai nekādus apdrošināšanas pakalpojumus, kurus nevarētu iegādāties starptautiskajā tirgū. E uzņēmums norādīja, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības dibināšana rada ievērojamas izmaksas un to var attaisnot tikai ekonomisks pamatojums. Uzņēmums informēja Iestādi, ka viens no iemesliem, kāpēc sabiedrība tika izveidota Lihtenšteinā, bija tas, ka firstiste nebija “nelabvēlīga vieta” nodokļu izpratnē salīdzinājumā ar citām vietām un nodokļu režīma izmaiņas “nelabvēlīgi ietekmēs Lihtenšteinas kā piesaistīto apdrošinātāju atrašanās vietas pievilcību”.

3.5. F uzņēmuma komentāri

F uzņēmums vispirms izskaidroja, kā ir organizētas piesaistītās apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrības, un jo īpaši F uzņēmums, kas ir daļa (..) kontrolakciju sabiedrības. Uzņēmums uzsvēra faktu, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības apkopo riskus uzņēmumu grupā, lai varētu efektīvi pārvaldīt riskus un finansējumu. Tāpat arī uzņēmums uzskata, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveide izraisa lielāku grupas risku pārskatāmību.

F uzņēmums atsaucās uz mazākām tirgus integrācijas prasībām, kuras pastāv EEZ EBTA valstīs salīdzinājumā ar ES. Jo īpaši uzņēmums atsaucās uz Līguma par Eiropas Savienības darbību 113. pantu, 114. panta 2. punktu un 115. pantu par likumu saskaņošanu nodokļu jomā, attiecībā uz ko EEZ līgumā nav paredzēti līdzīgi noteikumi.

F uzņēmums uzskata, ka nodokļu pasākumi piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību labā Lihtenšteinā nav valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē. Šāda apgalvojuma pamatā ir divi iemesli: piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nav uzņēmumi un nodokļu pasākumus nepiemēro izlases kārtībā jebkuram uzņēmumam.

Atsaucoties uz Iestādes lēmumu par Norvēģijas ceļu administrācijas Møre un Romsdal apgabala nodaļu (12), F uzņēmums uzskata, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nav uzņēmumi, jo tās sniedz tikai iekšējus apdrošināšanas pakalpojumus. Turklāt piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību īstenotajai darbībai nav ekonomiska rakstura, jo tā aprobežojas tikai ar iekšēju risku pārnesi no pārējās (..) kontrolakciju grupas darbības. Nepiekrītot Iestādes paustajiem argumentiem ierosināšanas lēmumā, F uzņēmums norādīja, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveides lēmuma pamatā bija nevis ekonomiskais izdevīgums, bet gan tas, ka šādā gadījumā grupas riski tiek apkopoti efektīvākai risku pārvaldībai un lielākai pārskatāmībai. Šo īpašo funkciju nevar uzņemties ārējs uzņēmums, un attiecīgi nepastāv šāda īpaša darbības veida tirgus. F uzņēmums arī norāda, ka tā sniegtajam pakalpojumam nav alternatīvas atvērtajā tirgū.

Tāpat arī F uzņēmums norāda, ka atsauce uz Eiropas Komisijas lēmumu Ālandu salu lietā ir apšaubāma, jo Komisijas lēmumi Iestādei nav saistoši, bet gan tai ir jāveic neatkarīgs pasākumu izvērtējums, pamatojoties tikai uz EEZ līguma noteikumiem.

Papildus F uzņēmums norādīja, ka nodokļu pasākumi ir saistīti nevis ar konkrētu uzņēmumu, bet gan ar īpašu funkciju, tādēļ tiem nav selektīva rakstura. F uzņēmums uzskata, ka selektivitāte nav saistīta ar uzņēmuma ekonomisko spēku un ka gan Iestāde, gan Komisija Ālandu salu lietā ir kļūdaini apstrīdējusi jautājumu par to, vai uzņēmums var izveidot piesaistītu apdrošināšanas sabiedrību. F uzņēmums norāda, ka pēdējā gadījumā Komisija nav pilnībā izvērtējusi selektivitāti, jo tā nav vērtējusi, vai pasākumi atbilst nodokļu sistēmas būtībai un loģikai. Atsaucoties šajā saistībā uz Komisijas lēmumu lietā par Īrijas kontrolakciju sabiedrību režīmu (13), F uzņēmums norādīja, ka Iestādei vajadzēja izvērtēt, vai piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības reāli un juridiski ir tādā pašā situācijā, un secināt, ka tām piemērojamie īpašie regulējuma noteikumi (jo īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/68/EK (14), kurā paredzēta piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību definīcija, kā arī Maksātspējas II direktīva) pierāda, ka sabiedrības ir atšķirīgā situācijā. Atsaucoties uz EBTA tiesas praksi, F uzņēmums norāda, ka “jebkādai tiešai vai netiešai diskriminācijai, kuru uzskata par attaisnojamu, ir jāizriet no vispārējai sistēmai piemītošās loģikas un šādā vispārējā sistēmā pastāvošajiem objektīvajiem apstākļiem”.

Kā otršķirīgu argumentu F uzņēmums minēja to apstākli, ka nodokļu pasākumi ir pastāvējuši Lihtenšteinā pirms EEZ līguma stāšanās spēkā un ka uzņēmumam ir piemēroti vieni un tie paši nodokļu noteikumi jau kopš tā dibināšanas 1990. gadā. Šie noteikumi ir nepārprotami piemērojami piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām kopš 1998. gada janvāra un kopš tā laika nav būtiski grozīti. F uzņēmums uzskata, ka Lihtenšteinas piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamos nodokļu pasākumus var vērtēt kā valsts atbalstu tikai EEZ noteikumu attīstības rezultātā. Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē no 1960. līdz 1990. gadam, kad tika pieņemta Lihtenšteinas shēma, nodokļu pasākumus neuzskatīja par valsts atbalstu.

Visbeidzot, atsaucoties uz iepriekšējiem Komisijas lēmumiem, dažos no kuriem ir aplūkoti līdzīgi nodokļu nosacījumi, secinot, ka tie nav valsts atbalsts, F uzņēmums uzskata, ka šajā lietā nevajadzētu pieprasīt nekādu atmaksu tiesiskās paļāvības un noteiktības apsvērumu dēļ.

3.6. G uzņēmuma komentāri

2008. gada 1. decembra un 2009. gada 25. maija vēstulē G uzņēmums pauda pārsteigumu par uzsākto izmeklēšanu, ņemot vērā, ka uzņēmums vairāk nekā desmit gadus ir uzticējies Lihtenšteinas nodokļu sistēmas likumībai un līdz pat šim brīdim nav bijušas nekādas norādes, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamie noteikumi būtu valsts atbalsts. Uzņēmuma skatījumā nav pieņemami, ka uzņēmumam vajadzētu pārbaudīt, vai vairāk nekā desmit gadu pastāvējušie tiesību akti ir paziņoti Iestādei. Turklāt uzņēmums uzskata, ka nodokļu nomaksa ar atpakaļejošo spēku ir apšaubāma no juridiskā viedokļa un nemotivējoša ekonomiskā izpratnē, jo īpaši pašreizējās finanšu krīzes kontekstā. G uzņēmums atsaucās uz tiesiskās paļāvības un noteiktības principu.

3.7. H uzņēmuma komentāri

2008. gada 17. oktobra un 2009. gada 27. maija vēstulē H uzņēmums pauda bažas par to, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām labvēlīgos nodokļu noteikumus Lihtenšteinā varētu vērtēt kā nesaderīgu valsts atbalstu. Uzņēmums norādīja, ka ir uzticējies pastāvošo tiesību aktu likumībai vairāk nekā desmit gadu un nebūtu pamatoti pieprasīt uzņēmumam nodrošināt aktu saderību ar EEZ līgumā paredzētajiem valsts atbalsta noteikumiem. Nodokļu piedziņa pārkāptu tiesiskās paļāvības un noteiktības principu un būtu pretrunā vienlīdzīgas attieksmes EEZ principam laikā, kad Eiropas Komisija ir atļāvusi piešķirt miljoniem euro valsts atbalstam, lai mazinātu finanšu krīzi.

3.8. I uzņēmuma komentāri

I uzņēmums paziņoja par bažām, kuras tam izraisa iespējamība, ka nodokļus piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā var atzīt par nesaderīgu valsts atbalstu, un uzsvēra, ka uzticas Lihtenšteinas tiesību aktiem, kurus piemēro jau desmit gadus. Tādēļ uzņēmuma skatījumā ir pamatota tiesiskās paļāvības un noteiktības principa ievērošana saistībā ar piedziņu.

3.9. J uzņēmuma komentāri

J uzņēmums 2008. gada 13. novembra un 2009. gada 20. aprīļa vēstulē pauda satraukumu par iespējamību, ka Lihtenšteinā paredzētos nodokļus piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām var atzīt par nesaderīgiem ar valsts atbalsta noteikumiem.

J uzņēmums arī norāda, ka īpašie noteikumi piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām jaunajā Maksātspējas II tiesību aktā liecina, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nedarbojas tajā pašā tirgū, kur citas apdrošināšanas sabiedrības, un uz tām neattiecas tāds pats regulējums. J uzņēmums arī norāda, ka piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību var izveidot ikviens uzņēmums, tātad pasākums nav selektīvs.

Uzņēmuma skatījumā visu piesaistītās apdrošināšanas sabiedrību aplikšana ar nodokļiem pēc to neto ienākumiem nozīmētu nevienlīdzīgu attieksmi pret uzņēmumiem. Kā norāda uzņēmums, piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības ir pašapdrošināšanās līdzeklis, un nodokļus tām vajadzētu piemērot tikai par ienākumiem no apdrošināšanas jomām, uz kurām attiecas juridisks apdrošināšanas pienākums apdrošinātāja valstī. Pretējā gadījumā uzņēmumi, kas izveido piesaistītās apdrošināšanas sabiedrību, būs nelabvēlīgākā situācijā nodokļu izpratnē nekā uzņēmumi, kuriem nav piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības, un izvēlēsies neapdrošināt riskus, kuri saskaņā ar tiesību aktiem nav jāapdrošina. Piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izraksta apdrošināšanas polises par riskiem, kuriem nav tirgus, un attiecīgi ienākumus no šādas darbības nevajadzētu aplikt ar nodokļiem.

Uzņēmums uzskata, ka vairāk nekā desmit gadus piemērota tiesību akta apšaubīšana no uzņēmuma puses būtu pretrunā tiesiskās noteiktības principam. Uzņēmums norāda, ka tam bija leģitīmas tiesības paļauties uz nodokļu pasākumu likumību, un uzstāj, ka gadījumā, ja Iestāde secinās, ka pastāv valsts atbalsts, pasākumi ir jāuzskata par esošu atbalstu, bet (iespējamā) piedziņa būtu pretrunā tiesību pamatprincipiem.

Visbeidzot, J uzņēmums atsaucās uz finanšu krīzi un tās ietekmi uz valsts atbalsta novērtēšanu. Uzņēmuma skatījumā daudzi vairākās Eiropas Savienības dalībvalstīs veiktie pasākumi būs nevis īslaicīgi, bet gan kļūs par pastāvīgiem pasākumiem. Pamatojoties uz iepriekš minēto, J uzņēmums cer, ka Iestāde nepieprasīs veikt grozījumus Lihtenšteinas nodokļu tiesību aktos, kurus piemēro piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām.

3.10. K uzņēmuma komentāri

K uzņēmums sniedza komentārus 2008. gada decembrī un 2009. gada aprīlī. Uzņēmums pauda pārsteigumu par iespējamību, ka nodokļu tiesību aktus, kurus Lihtenšteinā piemēro pēdējos desmit gadus, varētu vērtēt kā nesaderīgu valsts atbalstu. Uzņēmums uzskata, ka jebkāda prasība atmaksāt atbalstu būtu pretrunā tiesiskās noteiktības principam (norādot, ka Lihtenšteinas tiesību normas paredz piecu gadu noilgumu nodokļu saistību apstrīdēšanai). K uzņēmums izskaidroja vēsturi, kā tika dibināts uzņēmums, kas Šveicē būtu atbrīvots no nodokļiem, un informēja, ka uzņēmums apdrošina riskus tikai K uzņēmuma grupā. Uzņēmums negūst peļņu, tas apdrošina arī riskus, kuriem vispār nav seguma apdrošināšanas tirgū vai arī tiek piedāvāts tikai daļējs segums, un tā prēmijas aprēķina, pamatojoties uz prasību vēsturi/pieredzi. Ja Iestāde secinās, ka ir ticis piešķirts nesaderīgs valsts atbalsts, K uzņēmums uzskata, ka piedziņa būs tiesiskās noteiktības, vienveidības un paļāvības principa pārkāpums.

4. LIHTENŠTEINAS IESTĀŽU KOMENTĀRI

4.1. Komentāri par ierosināšanas lēmumu

2008. gada 25. novembra vēstulē Lihtenšteinas iestādes atsaucās uz valsts atbalsta novērtēšanas attīstību uzņēmumu aplikšanas ar nodokļiem kontekstā kopš 20. gs. astoņdesmito gadu sākuma līdz paziņojuma par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu tiešajiem uzņēmumu nodokļiem izdošanai 1998. gadā, kā arī Eiropas Komisijas lēmumiem, sākot ar 2000. gadu (piemēram, par Beļģijas koordinācijas centriem (15).

Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nedarbojas atvērtā tirgū, jo to darbība aprobežojas tikai ar risku pārvaldību grupas iekšienē, t. i., attiecas uz pašas uzņēmumu grupas riskiem. Jebkādi ienākumi, kas gūti no piesaistītās apdrošināšanas, veicot darījumus grupas iekšienē, nav parasti ienākumi, kuriem vajadzētu piemērot ienākuma nodokli, jo pašu līdzekļu administrēšana nav ar nodokli apliekama komercdarbība. Iestāžu skatījumā saimniecisku vienību, kas neīsteno savu darbību tirgū un nekonkurē ar citiem tirgus dalībniekiem, nevar uzskatīt par tādu, kas veic saimniecisko darbību kā uzņēmums (16). Pat ja tiek sniegti pakalpojumi brīvajā tirgū, Lihtenšteinas sistēma nodrošina parasto nodokļa likmju piemērošanu šādai darbībai brīvajā tirgū. Lihtenšteinas iestāžu skatījumā sabiedrības var kvalificēt kā uzņēmumus tikai tiktāl, ciktāl tās iesaistās šādā brīvā tirgu darbībā.

Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības (līdzīgi kā pārapdrošināšanas sabiedrības) veido no tiešās apdrošināšanas nošķirtu tirgu, jo risks tiek sadalīts grupas iekšienē, pastāv atšķirīgs regulējums un piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības uzņemas pārvaldības funkcijas grupā, kurā tās ietilpst. Piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības apdrošina tikai savas grupas riskus (ja nav tirgus vai ja izmaksas ir pārlieku lielas), un nevis trešo personu riskus.

Ciktāl tas attiecas uz selektivitāti, atsaucoties uz Ālandu salu piesaistītās apdrošināšanas sistēmu un Īrijas kontrolakciju sabiedrību nosacījumiem, Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamais nodokļu režīms nav būtiski selektīvs. Tā pamatā ir fakts, ka šīm sabiedrībām paredzētie nosacījumi pēc būtības ir horizontāli un tos var izpildīt ikviens uzņēmums, t. i., uzņēmumiem nav vajadzīgs īpašs ekonomiskais spēks, lai izveidotu piesaistītu apdrošināšanas sabiedrību, un tādējādi tas attiecas uz visu veidu uzņēmumiem. Uz šāda pamata ikviena juridiska persona neatkarīgi no darbības nozares vai darbības apjoma var kvalificēties nodokļu samazinājumam, iegūstot savā īpašumā piesaistītu apdrošināšanas sabiedrību.

Atbilstīgi tiesas praksei Gil Insurance (17) lietā Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka pasākumi ir pamatoti ar nodokļu sistēmas būtību un vispārīgo shēmu, norādot, ka: “Būtiskākais ir tas, vai acīmredzamais izņēmums patiesībā atbilst pasākuma iekšējai loģikai. (..) Nodokļa pasākums ir īpašs tikai gadījumā, ja tas izraisa nepamatotu diskrimināciju starp situācijām, kuras ir juridiski un reāli salīdzināmas, ņemot vērā nodokļu sistēmai noteiktos mērķus.” Saskaņā ar Lihtenšteinas tiesību normām piesaistītās apdrošināšana sabiedrības var definēt kā ierobežotam mērķim izveidotu apdrošinātāju, kura konkrētais uzdevums ir finansēt no tā uzņēmumu grupas izrietošos riskus: “Tātad tas ir iekšējs pašapdrošināšanās līdzeklis. Piesaistīto apdrošināšanu nodrošina no pašas uzņēmumu grupas līdzekļiem. Tādējādi piesaistītās apdrošināšanas princips paredz, ka saistību segšanu no pašu līdzekļiem nodokļu kontekstā vajadzētu vērtēt atšķirīgi.”

Papildus Lihtenšteinas iestādes izcēla atšķirīgo attieksmi pret piesaistītās apdrošināšanas sabiedrībām salīdzinājumā ar parastajām apdrošināšanas sabiedrībām, atsaucoties uz Kopienas/EEZ tiesību normu piemēriem pārapdrošināšanas un Maksātspējas II direktīvā. Tajās tiekot ņemts vērā piesaistītās apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzņēmumu īpašais raksturs. Iestāžu skatījumā ir atzīts, ka šie uzņēmumi sedz tikai tos riskus, kas ir saistīti ar rūpniecisko vai tirdzniecības grupu, kurā tie ietilpst, ņemot vērā to īpašo (un atšķirīgo) situāciju.

Visbeidzot (papildus), Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka 1997. gada Nodokļu likumā ir noteikts esošs atbalsts, jo laikā, kad tas stājās spēkā, tā nosacījumus nevarēja vērtēt kā atbalstu, taču līdz ar EEZ tiesību normu attīstību tā nosacījumi kļuva par atbalstu. Ja Iestāde tomēr kvalificēs pasākumus kā jaunu atbalstu, iestāžu skatījumā ir pietiekams pamats nepieprasīt atbalsta atmaksu. To nosaka divi iemesli. Pirmais ir tiesiskā paļāvība, kas balstīta uz paļāvību uz Komisijas pieeju tās lēmumos attiecībā uz nodokļu stimuliem finanšu līdzekļu pārvaldības grupas iekšienē centriem Francijā un nodokļu stimuliem starptautiskajai finanšu darbībai Nīderlandē. Otrs ir tiesiskā noteiktība, jo laikā, kad Lihtenšteina pievienojās EEZ 1995. gadā, Komisijas valsts atbalsta praksē (kas ir acquis communautaire daļa) grupas iekšējās darbības aplikšana ar nodokļiem netika uzskatīta par jomu, kurai piemēro valsts atbalsta noteikumus.

4.2. Komentāri par trešo personu iesniegumiem

Lihtenšteinas iestādes uzsvēra, ka oficiālās izmeklēšanas laikā gandrīz visas Lihtenšteinā strādājošās piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības iesniedza komentārus, kas liecina par šā jautājuma svarīgumu. Sabiedrības uzsvēra, ka lēmums uzsākt oficiālu izmeklēšanu tām bija pārsteigums, jo Lihtenšteinas nodokļu režīms ir pieņemts vairāk nekā pirms desmit gadiem. Piekrītot trešo personu iesniegtajiem komentāriem, Lihtenšteinas iestādes pauda turpmāk minēto.

4.2.1. Piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nevar uzskatīt par uzņēmumiem

Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka B uzņēmuma sniegtie komentāri sniedz labu pārskatu par piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību darbību. Iestādes piekrīt, ka nepastāv “likvīds apdrošināšanas tirgus” visām piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību darbības jomām. Šajā kontekstā Lihtenšteinas iestādes atsaucās uz Starptautiskās Apdrošināšanas uzraugu asociācijas (IAIS) dokumentu par piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, kurā ir minēts, ka:

“Atsevišķus riska veidus, kā, piemēram, sensitīvu produktu atbildības riskus, kaitējumu videi, farmaceitisko atbildību vai atsevišķu profesionālās darbības zaudējumu atlīdzināšanu, neatkarīgi no prasību vēstures nereti ir ļoti grūti vai pat neiespējami piedāvāt tradicionālajos tirgos. Par tiem ir jāmaksā ļoti lielas prēmijas vai arī jāpiekrīt nepieņemamiem noteikumiem un nosacījumiem, pat ja apdrošināmajam ir pieņemama prasību vēsture.”

Lihtenšteinas iestādes vēlreiz atgādināja, ka visas Lihtenšteinā nodibinātās piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības pārvalda tikai grupas iekšējos riskus. Turklāt piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību apdrošinātos riskus nereti nevar nodot citiem komerciālajiem apdrošinātājiem. Tādējādi piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības spēj nosegt riskus, kuriem tradicionālais apdrošināšanas tirgus nepiedāvā ekonomiski dzīvotspējīgus risinājumus. Turklāt piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības ievērojami atšķiras no tiešās apdrošināšanas sabiedrībām, kuras apdrošina daudzus risku veidus un tādējādi uztur risku kopumu, līdzsvarojot prasības. Savukārt piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības apdrošina tikai savu uzņēmumu riskus un nespēj šos riskus līdzsvarot. Tādēļ Lihtenšteinas iestādes uzstāj, ka piesaistītās apdrošināšanas tirgus atšķiras no parastā apdrošināšanas tirgus darbības un piesaistītā apdrošināšana nekonkurē ar apdrošināšanas sabiedrībām. Iestādes arī atsaucas uz Eiropas Kopienu Tiesas praksi, kurā ir secināts, ka saimniecisku vienību, kura neīsteno savu darbību tirgū, “konkurējot ar citiem tirgus dalībniekiem”, nevar uzskatīt par tādu, kas veic saimniecisko darbību kā uzņēmums, kā arī uz Iestādes lēmumu Norvēģijas ceļu administrācijas lietā, kas (kā tiek norādīts) liecina, ka saimnieciskas vienības, kuras ir iesaistītas tikai iekšējā darbībā, nav uzņēmumi, jo tās neiesaistās saimnieciskā darbībā.

4.2.2. Nodokļu režīms piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām ir vispārīgs pasākums

4.2.2.1. Būtiska selektivitāte

Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka nodokļu režīms piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām nav būtiski selektīvs, jo šī iespēja ir pieejama ikvienam un tās izmantošanai nav vajadzīgs noteikts ekonomiskais spēks. Nodokļu pasākumi neaprobežojas ar konkrētām nozarēm, uzņēmumu veidiem vai Lihtenšteinas teritorijas daļām, tāpat arī nav nekādu ierobežojumu attiecībā uz apgrozījumu, lielumu, darbinieku skaitu vai nepieciešamību būt starptautiskas grupas daļai. Tādēļ iestādes neuzskata, ka to nodokļu noteikumi piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām ir būtiski selektīvi.

Lihtenšteinas iestādes atsaucas uz Eiropas Komisijas lēmumiem par Ālandu salu piesaistītās apdrošināšanas nodokļu sistēmu, Īrijas kontrolakciju sabiedrību režīmu, Spānijas nodokļu samazinājumu par nemateriālajiem līdzekļiem un Nīderlandes samazinātājiem nodokļiem ienākumiem no aizdevumiem grupas iekšienē (Groepsrentebox) (18), pamatojot argumentu, kādēļ piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību aplikšana ar nodokļiem Lihtenšteinā nav būtiski selektīva. Lēmums Nīderlandes lietā tika citēts šādi:

“Attiecībā uz aizņēmuma finansējuma darbībām saistītie uzņēmumi nav juridiski un reāli pielīdzināmi tai situācijai, kādā ir nesaistītie uzņēmumi. Iemesls – saistītie uzņēmumi atšķirībā no nesaistītajiem uzņēmumiem nav iesaistīti tikai komerciālā darījumā, kad tie mēģina saņemt aizdevuma vai pašu kapitāla finansējumu grupas iekšienē. Mātesuzņēmumam un meitasuzņēmumam ir kopīgas intereses, kādu nav komerciāla darījuma gadījumā, ja finansējumu nodrošina trešā persona, jo šādā situācijā abas puses mēģina palielināt savu peļņu uz otras rēķina.”

4.2.2.2. Pamatotība sistēmas būtībā un vispārīgajā shēmā

Pat ja Iestāde atzīs, ka izskatāmie pasākumi ir būtiski selektīvi, Lihtenšteinas iestādes tomēr uzskata, ka jebkurā gadījumā tie ir pamatoti Lihtenšteinas nodokļu sistēmas būtībā un vispārīgajā shēmā. Šajā ziņā tās piekrīt trešo personu paustajiem viedokļiem šajā jautājumā.

Lihtenšteinas iestādes atbalsta argumentus saistībā ar piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību definīciju un attieksmi pret tām saskaņā ar ES pārapdrošināšanas un Maksātspējas II direktīvu, uzstājot, ka piesaistītā apdrošināšana būtu jānošķir no klasiskās apdrošināšanas darbības. Lihtenšteinas iestādes piekrīt, ka ir attaisnojama atšķirīga attieksme pret piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, ņemot vērā to ierobežoto darbības jomu un īpašo grupas iekšējo raksturu.

4.2.3. Nav konkurences izkropļojumu un nekādas ietekmes uz tirdzniecību starp Līgumslēdzējām pusēm

Lihtenšteinas iestādes piekrīt A RE uzņēmumam, ka piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību sniegtie pakalpojumi nav pieprasīti, jo dažiem riskiem nav nekādu “brīvā tirgus risinājumu”. Attiecīgi izskatāmie pasākumi neizkropļo konkurenci un neietekmē tirdzniecību starp EEZ Līgumslēdzējām pusēm.

4.2.4. Ja atbalsts pastāv, tas ir esošs atbalsts

Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka izskatāmie pasākumi ir jāvērtē kā esošs atbalsts atbilstīgi 3. protokola I daļas 1. panta 1. punktam un II daļas 1. panta b) punkta v) apakšpunktam, ja tos vispār atzīs par valsts atbalstu. Arī šajā punktā iestādes piekrīt trešo personu viedoklim.

Iestādes norāda, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām kopš 1989. gada piemēro samazinātu kapitāla nodokli 0,1 % apmērā un attiecībā uz piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām ir izstrādāti īpaši tiesību akti. Papildus Lihtenšteinas iestādes atbalsta argumentus par to, ka nodokļu pasākumi kļuva par atbalstu EEZ līguma attīstības rezultātā. Piekrītot F uzņēmumam, Lihtenšteinas iestādes uzskata, ka pārmaiņas, kas notika 20. gs. deviņdesmito gadu beigās, radās pēc tam, kad ar 1997. gada 18. decembra likumu tika ieviesti īpaši pasākumi attiecībā uz piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām.

4.2.5. Atbalsta piedziņa neatbilstu vispārīgajiem Kopienas tiesību normu principiem

Piekrītot A un F uzņēmuma paziņojumiem, Lihtenšteinas iestādes norāda, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nevarēja paredzēt, ka pasākumi, kad tos pieņēma 1997. gadā, varētu būt valsts atbalsts, ņemot vērā līdzības starp to situāciju un lietām par grupas iekšējo darbību. Visas ieinteresētās personas norāda, ka tajā laikā nebija nekādu norāžu par jebkādiem šādiem iespējamiem vai paredzamiem Iestādes sākotnējiem konstatējumiem.

Atbilstīgi visu ieinteresēto personu paziņojumiem Lihtenšteinas iestādes arī pauda viedokli, ka piedziņa būtu pretrunā tiesiskās noteiktības principam. Tiesiskās noteiktības principa pamatprasība ir nodrošināt noteiktu un paredzamu Eiropas Savienības/EEZ tiesību normu piemērošanu. Tāpat arī tiek norādīts, ka šī vajadzība ir jāievēro vēl stingrāk, ja var rasties finansiālas sekas. Tika norādīts, ka laikā, kad Lihtenšteina 1995. gadā pievienojās EEZ līgumam, acquis communautaire (tostarp Komisijas prakse valsts atbalsta lēmumu jomā) neparedzēja, ka grupas iekšējās darbības aplikšana ar nodokļiem ir valsts atbalsts, un laikposmā no 1995. līdz 1997. gadam (kad tika pieņemti pasākumi) nebija nekādu pazīmju, ka šī nostāja varētu mainīties.

II. NOVĒRTĒJUMS

1. VALSTS ATBALSTA ESAMĪBA

EEZ līguma 61. panta 1. punkts nosaka:

“Ja vien šis līgums neparedz ko citu, ar līgumu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir EK dalībvalsts vai EBTA valsts vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas izraisa vai draud izraisīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp Līgumslēdzējām pusēm.”

1.1. Valsts līdzekļu esamība

Atbalsta pasākumus nodrošina valsts vai izmantojot valsts līdzekļus.

Lai gan kapitāla nodokļa likme Lihtenšteinā šobrīd ir 0,2 %, piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemēro samazinātu likmi 0,1 % apmērā (un 0,075 % kapitālam, kas ir lielāks par 50 miljoniem Šveices franku, un 0,05 % kapitālam, kas ir lielāks par 100 miljoniem Šveices franku). Piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības ir arī pilnībā atbrīvotas no ienākuma nodokļa un kupona nodokļa nomaksas.

Pilnīga vai daļēja nodokļa atbrīvojuma piešķiršana nozīmē valsts nodokļu ieņēmumu zaudējumus, kas ir pielīdzināmi valsts līdzekļu patēriņam fiskālo (nodokļu) izdevumu formā (19). Lihtenšteinas iestādes zaudē ieņēmumus, kas atbilst ienākuma nodokļa nenomaksāšanai, samazinātas kapitāla nodokļa likmes nomaksai, kā arī kupona nodokļa nenomaksāšanai.

Tādēļ Iestāde uzskata, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamie īpašie nodokļu noteikumi ir piešķirti, izmantojot valsts līdzekļus.

1.2. Priekšroka konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai

1.2.1. Uzņēmumi

Valsts atbalstu var piešķirt tikai uzņēmumiem, kas ir iesaistīti saimnieciskajā darbībā.

Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas praksi uzņēmuma jēdziens EK līguma 87. panta izpratnē (tagad Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. pants), kas atbilst EEZ līguma 61. panta 1. punktam, ietver “ikvienu ekonomiskā darbībā iesaistītu saimniecisko vienību neatkarīgi no tās juridiskā statusa un finansēšanas veida” (20). Tiesa turklāt “konsekventi uzskata, ka jebkāda darbība, kas saistīta ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu konkrētajā tirgū, ir saimnieciska darbība” (21).

Apdrošināšanas pakalpojums pēc būtības ir saimnieciskā darbība (22). Piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības piedāvā apdrošināšanas pakalpojumus pret prēmiju konkrētajā tirgū. Apstāklis, ka to klienti ir tikai uzņēmumi no tās pašas grupas, kurā ietilpst sabiedrība, neietekmē šo secinājumu. Grupas, kurā ietilpst piesaistītā apdrošināšanas sabiedrība, uzņēmumi ir izvēlējušies iegādāties apdrošināšanu no cita grupas uzņēmuma, kas sniedz šādus pakalpojums, tā vietā, lai iegādātos to no trešās personas apdrošināšanas sabiedrības. Kā minēts turpmāk, Iestāde uzskata, ka tādēļ piesaistīto apdrošinātāju piedāvātie pakalpojumi ir alternatīva apdrošināšanas iegādei no trešās personas. Fakts, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības apmierina noteiktu uzņēmumu apdrošināšanas pieprasījumu, ir pietiekams, lai secinātu, ka tās piedāvā savus pakalpojumus tirgū. Izveidojot piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību, šo risku apdrošināšana ir “piesaistīta” vienam grupas uzņēmumam, kas nozīmē, ka neviena cita tirgū strādājoša apdrošināšanas sabiedrība nespēs konkurēt par grupas risku apdrošināšanu. Šo risku apdrošināšanu parasti varētu nodrošināt, izvēloties citu komerciālu pakalpojumu sniedzēju, taču šajā gadījumā tā vietā pakalpojumus sniedz grupas izveidota piesaistīta apdrošināšanas sabiedrība.

Piesaistītā apdrošināšanas sabiedrība Lihtenšteinā ir nodibināta kā atsevišķa juridiskā persona un izveidota kā jebkurš cits uzņēmums. Tā piedāvā maksas pakalpojumus, pārņem risku neatkarīgos un vienlīdzīgos apstākļos, kārto atsevišķu grāmatvedību un maksā nodokļus saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Patiesībā piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības Lihtenšteinā neapšaubāmi apliek ar nodokļiem, jo tās ir uzņēmumi, kuri konkrētajā jurisdikcijā ir iesaistīti saimnieciskajā darbībā. Atsevišķas sabiedrības izveide ir pārdomāta to uzņēmumu izvēle, kas nolemj izveidot piesaistītu apdrošināšanas sabiedrību, un vispārpieņemta prakse ir izvietot piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības zemu nodokļu jurisdikcijās, lai varētu gūt labumu no zemākām nodokļu likmēm. Ja ir izveidota jauna atsevišķa sabiedrība un riski tiek pašapdrošināti pastāvošās uzņēmumu grupas iekšienē, kopumā izmaksu ieguvumi no lēmuma nemaksāt komerciālajiem apdrošinātājiem acīmredzami izpaudīsies kā zemākas izmaksas un attiecīgi arī kā lielāka peļņa, kuru uzņēmuma reģistrācijas vietas nodokļu jurisdikcijā apliek ar parasto likmi. Sabiedrības izveide un reģistrēšana beznodokļu zonā nozīmē, ka apdrošināšanas pakalpojumus var sniegt ārpus uzņēmuma juridiskās atrašanās vietas jurisdikcijas, kas ļauj grupai gūt labumu (cita starpā (23) no zemākiem nodokļiem peļņai, kuru nodrošina lēmums pašapdrošināties (24).

Oficiālās izmeklēšanas laikā dažas no iesaistītajām personām norādīja, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nav uzņēmumi, jo, pirmkārt, tās sniedz tikai “iekšējus” apdrošināšanas pakalpojumus un, otrkārt, konkrētos pakalpojumus nepiedāvā atvērtā tirgū, jo tie galvenokārt attiecas uz kopējiem bieži sastopamiem riskiem, kurus parasti uzņemas uzņēmumi, vai arī sarežģītiem un dārgiem riskiem, kurus nav iespējams apdrošināt tirgū vai arī var apdrošināt tikai ar ļoti lieliem izdevumiem.

Kā norādīts iepriekš, tika minētas konkrētas atsauces uz Iestādes lēmumu par Norvēģijas ceļu administrācijas Møre un Romsdal apgabala nodaļu. Norvēģijas ceļu administrācija 1995. gadā tika reorganizēta un sadalīta apgabalu nodaļās, katrā no tām bija ražošanas struktūrvienība, kas atbildēja par ceļu, tuneļu un tiltu būvi un uzturēšanu, kā arī administratīvā struktūrvienība, kas atbildēja par darbu pasūtīšanu un valsts iepirkumu pārvaldību. Ražošanas struktūrvienība pildīja savus ceļu administrācijas kompetencē ietilpstošos uzdevumus saskaņā ar piemērojamajiem kvalitātes standartiem un pamata nosacījumiem, taču nebija iesaistīta nekādā citā darbībā ārpus Ceļu administrācijas kompetences, piemēram, atvērtajā tirgū. Tā kā Møre un Romsdal apgabala nodaļas ražošanas struktūrvienība īstenoja savu darbību valsts iestādes iekšienē, Iestāde secināja, ka šī darbība nav vērtējama kā konkurence tirgū ar citiem tirgus dalībniekiem. Attiecīgi struktūrvienība netika uzskatīta par uzņēmumu, un tātad tās finansējums nav valsts atbalsts.

Ieinteresētās personas uzskata, ka tādu pašu argumentāciju vajadzētu attiecināt uz piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām. Iestāde nepiekrīt šādai nostājai. Atbilstīgi tiesas praksei (25) lēmumā par Norvēģijas ceļu administrāciju minētie principi ir piemērojami valsts iestādēm, kuras realizē savas tiesības pašām sniegt sabiedriskos pakalpojumus, nepiedāvājot noslēgt līgumu konkursa kārtībā atvērtajā tirgū. Eiropas Kopienu Tiesa spriedumā Stadt Halle lietā (26) norāda: “Valsts iestāde, kas ir līgumslēdzēja iestāde, var veikt vispārējas nozīmes uzdevumus, kas tai ir jāveic, liekot lietā arī pati savus administratīvos, tehniskos un citus līdzekļus, un tai nav pienākuma pieaicināt ārējas struktūras, kas darbojas ārpus tās dienestiem.” Atsaucoties uz atšķirību starp šādu scenāriju un privātu uzņēmumu, Tiesa secināja: “Šajā saistībā (..) ir jānorāda, ka attiecības starp valsts iestādi, kas ir līgumslēdzēja iestāde, un tās dienestiem reglamentē apsvērumi un vajadzības, kas saistīti ar nepieciešamību sasniegt vispārējas nozīmes mērķus. Turpretim jebkāda privāta kapitāla piesaiste uzņēmumam notiek privātu interešu vārdā, un tai ir pavisam atšķirīgi mērķi.”

Iestāde atbilstīgi šādai argumentācijai uzskata, ka piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību juridiskais un reālais stāvoklis ļoti atšķiras no stāvokļa, kādā atrodas valsts iestādes, kuras sniedz pakalpojumus, lai apmierinātu sabiedrības vajadzības. Piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības sniedz komerciālus pakalpojumus privātiem uzņēmumiem un nav salīdzināmā situācijā, tādēļ jebkāds valsts atbalsts, kas tām tiek sniegts nodokļu atvieglojumu veidā, ir jāvērtē šajā kontekstā.

Eiropas Komisija nesen pabeidza Eiropas apdrošināšanas nozares sektoru izpēti. Savā starpposma ziņojumā (27) Komisija paskaidroja, ka apdrošināšanas uzņēmumus var klasificēt dažādos veidos, piemēram (28):

— saskaņā ar to, vai tie ir īpašuma apdrošināšanas uzņēmumi vai abpusējie apdrošinātāji,

— saskaņā ar to, kādu apdrošināšanu izraksta uzņēmumi,

— saskaņā ar to, vai tie ir tiešie (primārie) apdrošinātāji vai pārapdrošinātāji,

— saskaņā ar to, vai tie ir neatkarīgi no jebkāda konkrēta apdrošināšanas pircēja vai arī cieši piesaistīti konkrētam pircējam vai pircēju grupai (kā piesaistīto apdrošinātāju vai pārapdrošinātāju gadījumā).

Konkurenci apdrošināšanas tirgū ietekmē alternatīvu tradicionāliem apdrošināšanas produktiem pieejamība (29). Iestādes skatījumā pastāv trīs galvenās alternatīvas: pašapdrošināšana, piesaistītā apdrošināšana un alternatīvi risku pārneses produkti (30). Ikvienā gadījumā galvenais iemesls apdrošināšanas alternatīvas izmantošanai ir iespēja samazināt izmaksas. Piesaistītā apdrošināšanas sabiedrība ļauj paturēt grupā investīciju ienākumus no prēmijām un, iespējams, nodrošina lielāku prēmiju elastību. Lai gan tā ne vienmēr ir pilnīga apdrošināšanas alternatīva, tā tomēr izraisa apdrošināšanas tirgum noteiktu konkurences ierobežojumu. Tādēļ piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības var uzskatīt par alternatīvu tirgū pieejamajai trešo personu apdrošināšanai. Komisijas ziņojumā ir norādīts, ka “lieli komerciālie klienti (un tie kļūst aizvien lielāki, jo daudzi no tiem ir radušies apvienošanās un pārņemšanas rezultātā) tagad var atsaukties uz savu lielumu, lai pamatotu mazāku, nevis lielāku apdrošināšanas iegādi. Viņi saglabā lielāku ietekmi, veic mazākus atskaitījumus un arvien vairāk izmanto piesaistīto apdrošināšanu un citus korporatīvos līdzekļus pilnas komerciālās apdrošināšanas vietā”.

Komisijas ziņojumā ir konstatēts, ka galvenie piesaistītas apdrošināšanas sabiedrības izveides mērķi ir:

— pilnībā izmantot mātesuzņēmuma/grupas riska kontroles paņēmienus, maksājot prēmijas, kuras balstītas uz pašu pieredzi,

— izvairīties no tiešajiem apdrošinātāju pieskaitāmajiem izdevumiem un administratīvajām izmaksām,

— pēc iespējas vairāk paturēt grupā prēmijas un investīciju ienākumus no tām,

— iegūt nodokļu priekšrocības un zemākas izmaksas (mazāk stingru regulējumu) ārzonās,

— nodrošināt zemāku vispārējās riska prēmijas līmeni, iegādājoties pārapdrošināšanu “vairumā” un par zemākām cenām, nekā prasa parastie vai tiešie apdrošinātāji.

Iestāde nepiekrīt dažu trešo personu argumentiem par to, ka piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību sniegtajiem pakalpojumi nav komerciālās apdrošināšanas alternatīvas. Kā minēts iepriekš, Iestāde uzskata, ka piesaistītā apdrošināšana ir ar komerciālo apdrošināšanu aizstājams pakalpojums (31). Lai gan var rasties situācija, kurā atsevišķus riskus tirgū nevar apdrošināt (vai, visticamāk, nevar apdrošināt par cenu, kuru potenciālais pircējs uzskata par saprātīgu), Iestāde nepiekrīt, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības sniedz tikai tādus apdrošināšanas pakalpojumus, kurus nepiedāvā komerciālie apdrošinātāji. Turklāt Iestāde nepiekrīt apsvērumam, ka komerciālo apdrošinātāju prasītā pārmērīgā cena nozīmē piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību neiesaistīšanos saimnieciskajā darbībā, konkurējot ar šādiem apdrošinātājiem. Grupā ietilpstošajiem uzņēmumiem ir izvēles brīvība apdrošināt savus riskus (obligāti un brīvprātīgi) pie komerciāla apdrošinātāja vai izveidot piesaistītu apdrošināšanas sabiedrību. Ja uzņēmumi izvēlas pēdējo iespēju, viņi atņem iespējas apdrošināšanas tirgum tiktāl, ciktāl tas skar šādu uzņēmumu riskus. Tādējādi piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveides brīdī ir konkurence ar citiem apdrošināšanas sniedzējiem, tāpat kā jebkurā brīdī, kad piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības klients lemj, ciktāl viņš vēlas nodot risku piesaistītajai apdrošināšanas sabiedrībai vai iegādāties apdrošināšanu (vai pārapdrošināties) atvērtajā tirgū.

Tāpat arī Iestāde norāda, ka šobrīd piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā piemēro nodokļus tāpat kā citiem uzņēmumiem, lai gan ar izņēmumiem un atšķirīgām likmēm.

Tādējādi Iestāde konstatē, ka piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību darbība, piedāvājot apdrošināšanas (vai pārapdrošināšanas pakalpojumus) saviem saistītajiem uzņēmumiem, ir saimnieciska darbība. Pamatojoties uz iepriekš minēto, sabiedrības ir uzņēmumi EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

1.2.2. Priekšrocība

Pasākums piešķir piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, kuras atbilst Nodokļu likuma 82.a pantam, priekšrocību, atbrīvojot tās no izmaksām (atbrīvojot no ienākuma nodokļa vai iekasējot samazinātu kapitāla nodokli), kuras tām parasti būtu jāsedz no saviem līdzekļiem.

Nodokļu nomaksa ir darbības izmaksas, kuras rodas normālas uzņēmuma saimnieciskās darbības laikā un kuras parasti sedz pats uzņēmums. Kopumā, piemērojot mazāku nodokļa likmi nekā parasti vai atbrīvojot no nodokļu nomaksas, attiecīgajām sabiedrībām tiek piešķirta priekšrocība. Šiem uzņēmumiem tiek piešķirta priekšrocība, jo to darbības izmaksas ir mazākas salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kas ir tādā pašā reālajā un juridiskajā situācijā.

Viena no trešām personām norādīja, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības apdrošina riskus, kuriem nav tirgus, un tādēļ šādas darbības ienākumus nevajadzētu aplikt ar nodokļiem. Iestāde nepiekrīt arī šim argumentam. Uzņēmumu grupa pati apzināti izvēlas apdrošināt savus riskus atsevišķa uzņēmuma veidā, kuru izveido neatkarīgos un vienlīdzīgos apstākļos un kuram maksā par sniegto pakalpojumu. Nodokļu noteikumi ir saistīti nevis ar apdrošinātajiem riskiem, bet ar gūtajiem ienākumiem neatkarīgi no to avota. Uzņēmums saņem priekšrocību mazākas vai nulles nodokļa likmes veidā ienākumiem un kapitālam, kuru tas ir guvis no šādas saimnieciskās darbības.

Atbrīvojot piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību daļas vai akcijas no kupona nodokļa nomaksas, Lihtenšteinas tiesību akti padara to par pievilcīgāku vietu ieguldījumiem piesaistītajās apdrošināšanas sabiedrībās nekā citos uzņēmumos. Līdz ar to tiem, kas iegulda piesaistītajās apdrošināšanas sabiedrībās, tiek sniegta priekšrocība (32). Atbrīvojums piešķir priekšrocību arī piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, jo tādā veidā tām ir vieglāk pieejams kapitāls (33).

1.2.3. Selektivitāte

Lai pasākums būtu atbalsts, tam jābūt selektīvam tādā veidā, kas nodrošina priekšroku “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”.

1.2.3.1. Būtiskas selektivitātes novērtējums

Saskaņā ar Nodokļu likuma 73. pantu juridiskas personas, kuras īsteno Lihtenšteinā komercdarbību (tostarp ārvalstu uzņēmumi, kuriem Lihtenšteinā ir filiāles), maksā ienākuma un kapitāla nodokli. Uzņēmumu gada neto ienākumiem Lihtenšteinā piemēro uzņēmuma ienākuma nodokli (Ertragssteuer) (34) pēc likmes no 7,5 % līdz 15 % (35). Uzņēmuma finanšu gada beigās (parasti 31. decembrī) uzņēmumi Lihtenšteinā maksā arī kapitāla nodokli (Kapitalsteuer) par apmaksātajām kapitāla daļām, akcijām, akciju kapitālu vai sākotnējo kapitālu, kā arī uzņēmuma rezervēm, kas veido uzņēmuma pamatkapitālu, pēc likmes 0,2 % (36). Tāpat arī iekasē kupona nodokli par rezidenta emitētiem vērtspapīru kuponiem vai vērtspapīriem pielīdzināmiem dokumentiem pēc 4 % likmes par jebkādām dividenžu vai peļņas daļu izmaksām.

Saskaņā ar Lihtenšteinas Nodokļu likuma 82.a pantu piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības (Eigenversicherung) maksā samazinātu kapitāla nodokli 0,1 % apmērā parasti piemērojamās 0,2 % kapitāla nodokļa likmes vietā. Šo likmi var vēl vairāk samazināt par summām, kuras pārsniedz 50 miljonus vai 100 miljonus Šveices franku. Kā apstiprināja Lihtenšteinas iestādes, uz to pašu noteikumu pamata piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības nemaksā ienākuma nodokli. Nodokļu likuma 88.d panta 3. punkta izpratnē piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības ir atbrīvotas no kupona nodokļa nomaksas.

Tā kā piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības ir atbrīvotas no jebkāda ienākuma vai kupona nodokļa un maksā tikai kapitāla nodokli pēc samazinātas likmes, tām ir piešķirta selektīva priekšrocība salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuriem piemēro parastos nodokļus par ienākumiem no saimnieciskās darbības. Saskaņā ar Lihtenšteinas tiesību aktiem, jo īpaši Nodokļu likuma 82.a panta 1. punktu, šie nodokļu samazinājumi attiecas tikai uz tām apdrošināšanas sabiedrībām, kuru vienīgā darbības joma ir piesaistītā apdrošināšana (Eigenversicherung). Citām apdrošināšanas sabiedrībām, kā arī jebkāda cita veida uzņēmumiem, kas darbojas citās ekonomikas nozarēs, piemēro parastos nodokļu noteikumus.

Iestāde arī uzskata, ka nodokļu pasākumi ietver vēl vienu selektivitātes elementu, jo tie paredz arī vēl lielāku nodokļu samazinājumu piesaistītās apdrošināšanas sabiedrībām, kuru kapitāls ir lielāks par 50 miljoniem vai 100 miljoniem Šveices franku.

Selektivitātes novērtēšanas kontekstā ir lietderīgi atsaukties uz Eiropas Komisijas lēmumu attiecībā uz piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību aplikšanu ar nodokļiem Ālandu salās (37). Šajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības, par labu kurām noteica mazākus nodokļus, nekā parasti piemērotu uzņēmumiem, saņēma selektīvu priekšrocību, jo šī iespēja bija nodrošināta tikai piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām kā primārajām nodokļu atbrīvojuma labuma guvējām. Iestāde piekrīt šim viedoklim, un Iestādes skatījumā tas ir pietiekams pamatojums, lai atzītu pasākumu par selektīvu (38). Ir lietderīgi atsaukties uz Eiropas Kopienu Tiesas secinājumiem GIL Insurance (39) lietā: “EK līguma 87. panta 1. punkts prasa noteikt, vai, ievērojot konkrēto likumā paredzēto shēmu, valsts pasākums ir labvēlīgāks “konkrētam uzņēmumam vai konkrētu preču ražošanai” salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri, ņemot vērā konkrētajai sistēmai paredzēto mērķi, ir salīdzināmā juridiskā un reālā situācijā.” Iestāde secina, ka šajā gadījumā tādā pašā juridiskajā un reālajā situācijā ir uzņēmumi, kas maksā (pilnu) ienākuma, kapitāla un kupona nodokli Lihtenšteinā, un salīdzinājumā ar šādiem uzņēmumiem piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā ir piešķirta selektīva priekšrocība. Pretēji daudzām jaunākajām sarežģītām fiskālā atbalsta lietām konkrētā pasākuma mērķi ir acīmredzami. Standarta likmes nodokļi nodrošina valstij ienākumus, savukārt samazinājums un atbrīvojums, kuru piemēro piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, bija paredzēts (kā atzina pašas Lihtenšteinas iestādes), lai piesaistītu firstistei mobilu (un viegli ietekmējamu nodokļu izpratnē) pakalpojumu nozari. Savukārt piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības parasti izveido un noformē ārpus pārējās grupas, lai (vismaz daļēji) gūtu labumu no mazākiem nodokļiem peļņai, kuru gūst no oficiālas pašapdrošināšanas.

Līdz ar to Iestāde uzskata, ka nav nekāda pamata secināt, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības ir atšķirīgā juridiskajā un reālajā situācijā salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuriem piemēro Lihtenšteinas nodokļus.

1.2.3.2. Selektivitātes novērtējums iepriekšējos lēmumos par valsts atbalstu saistībā ar nodokļu pasākumiem

Atsevišķas trešās personas oficiālās izmeklēšanas laikā pauda pieņēmumu, ka atbrīvojumi no nodokļiem Lihtenšteinā nav selektīvi, jo jebkuram uzņēmumam ir rīcības brīvība izveidot piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību. Iestāde neuzskata, ka tas ir derīgs juridisks apsvērums, un nekādā gadījumā nepiekrīt argumenta faktiskajam pamatojumam. Iestādes skatījumā ir jāizpilda divi nosacījumi, lai varētu izveidot piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību. Pirmkārt, to var izdarīt tikai tie uzņēmumi, kas spēj uzņemties ar piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveidi saistītās pastāvīgās izmaksas. Otrkārt, svarīgākais nosacījums izriet no tā apstākļa, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveide būtībā ir oficiāls pašapdrošināšanās veids. Iestādes skatījumā pašapdrošināšanas riskus var segt tikai tie uzņēmumi, kuriem ir ievērojami līdzekļi (galvenokārt lieli uzņēmumi), (40) un apdrošināšanas principi nozīmē, ka ir vajadzīgs noteikts darbības apjoms un dažādība, lai pārvaldītu risku bez trešās personas seguma izmantošanas. Šāda darbības apjoma un dažādības vajadzība Iestādes skatījumā ir acīmredzama, ņemot vērā to, ka mazākiem uzņēmumiem atkarībā no to darbības jomas var rasties lielas saistības (piemēram, samazinoties pamatlīdzekļu vērtībai, ko var izraisīt ugunsgrēks, vai rodoties citiem zaudējumiem, kurus izraisa nolaidīga preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana), kuras tie nespēj apmaksāt. Komisijas skatījumā (lēmums Ālandu salu lietā) arī apstākļi, kādos piemēroja pasākumu (spēja izveidot piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību), netieši prasīja noteiktu ekonomisko spēku, un tādēļ tas var attiekties tikai uz pietiekami lieliem uzņēmumiem (41).

Tādēļ Iestādes skatījumā pasākums ir pieejams un piemērojams tikai uzņēmumiem ar pietiekamiem līdzekļiem piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveidei, un Iestāde norāda, ka šāda veida ierobežojuma dēļ Pirmās instances tiesa Territorio Histórico de Álava lietā (42) konstatēja nodokļa atbrīvojumu selektivitāti.

Izmeklēšanas laikā tika minēta arī atsauce uz Eiropas Komisijas lēmumu par Īrijas kontrolakciju sabiedrību režīmu. Šajā lietā Komisija konstatēja, ka atbrīvojums no nodokļa par kapitāla peļņu, kuru gūst, ja akcijas pārdod investori, kuriem piederēja vismaz 5 % attiecīgā uzņēmuma parasto akciju kapitāla ne mazāk kā 12 mēnešu bez pārtraukuma, nav būtiski selektīvs. Komisija secināja, ka prasība, saskaņā ar kuru jāpieder vismaz 5 % uzņēmuma, neizraisīja labvēlīgākus nosacījumus nevienam uzņēmumam salīdzināmā juridiskā un reālā situācijā, ņemot vērā pasākumam noteikto mērķi un to, ka šis pasākums bija pieejams uzņēmumiem neatkarīgi no to lieluma vai juridiskās organizācijas (43). Šajā lēmumā aplūkotais nodokļu pasākums, no vienas puses, attiecas tikai uz īpašā saimnieciskajā darbībā iesaistīta īpaša uzņēmuma veidu (piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības), taču jebkurā gadījumā šādas sabiedrības var izveidot tikai uzņēmumi ar pietiekamiem līdzekļiem, kas var pašapdrošināties pret uzņēmuma riskiem.

Izmeklēšanas laikā tika minēts arī samazinātais nodoklis nemateriālajiem līdzekļiem Spānijā. Šajā lietā Komisija uzskatīja, ka privileģētu nosacījumu piemērošana ienākumiem no nemateriālajiem līdzekļiem ir atkāpšanās no parastajiem noteikumiem par uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem. Tomēr tā arī secināja, ka pasākums nav selektīvs, jo tas bija pieejams ikvienam uzņēmumam, kuram Spānijā piemēro uzņēmuma nodokli un kurš rada nemateriālos līdzekļus, un šo iespēju var izmantot ikviens uzņēmuma nodokļa maksātājs (neatkarīgi no maksātāja lieluma, juridiskās organizācijas vai nozares). Spānijas iestādes iesniedza Komisijai statistiku, kas liecināja, ka nemateriālos līdzekļus (kā arī izpēti un izstrādi pirms to radīšanas) plaši izmanto visās ekonomikas nozarēs, tostarp pakalpojumu nozarē. Komisija uzskatīja, ka pasākums nenostiprina neviena konkrētas kategorijas uzņēmuma stāvokli attiecībā pret citiem uzņēmumiem, kas konkurē Kopienas iekšējā tirdzniecībā, (44) un attiecas bez izņēmumiem uz visām ekonomiski aktīvajām personām (45). Arī šoreiz Iestāde uzskata, ka šis lēmums neattiecas uz piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību aplikšanu ar nodokļiem Lihtenšteinā.

Visbeidzot, tika minēta atsauce uz Komisijas lēmumu par Groepsrentebox shēmu, kas ir Nīderlandē īstenots pasākums ar mērķi samazināt fiskālās attieksmes atšķirības starp diviem grupas iekšējā finansējuma avotiem – aizdevumu un pamatkapitālu. Saskaņā ar šo pasākumu pozitīvā bilance starp saņemtajiem un izmaksātājiem procentu maksājumiem par grupas iekšējiem finansēšanas darījumiem tiek aplikta ar nodokli kā “grupas procentu starpība” pēc 5 % likmes parastā uzņēmuma nodokļa likmes 25,5 % vietā. Komisija uzskatīja, ka “priekšrocības nodrošināšanu uzņēmumam, kas izsniedz aizdevumu saistītam uzņēmumam, nevar uzskatīt par diskriminējošu, jo aizdevumu saistītam uzņēmumam nevar salīdzināt ar aizdevumu nesaistītam uzņēmumam. Komisijas skatījumā prasība par cita uzņēmuma kontroli ir horizontāls kritērijs, kas attiecas uz visiem uzņēmumiem neatkarīgi no to lieluma, darbības nozares vai jebkādām citām īpatnībām, tādējādi atšķirīga nodokļa likme finansējuma piešķiršanai aizdevuma formā starp saistītiem uzņēmumiem atspoguļo objektīvas atšķirības un neietekmē nodokļu neitralitāti”.

Lai gan Iestāde atzīst, ka starp iepriekš minētajām lietām un pasākumu, par kuru notiek izmeklēšana, pastāv noteiktas līdzības, jo īpaši tādēļ, ka Īrijas un Nīderlandes lietās apskatītie pasākumi arī tika piemēroti grupas iekšējai darbībai, Iestāde tomēr neatzīst, ka Komisijas argumentācija attiecas uz šo lietu. Būtiska Komisijas argumentācijas daļa šajās lietās bija fakts, ka iespēju, kas nodrošina labvēlīgāku nodokļu piemērošanu, var izmantot ikviens uzņēmums, un šajā saistībā Iestāde par būtisku apstākli uzskata to faktu, ka tika atcelts mazākās finanšu darījuma summas ierobežojums (uzņēmuma izveidei Nīderlandē un minimālajai attiecīgo īpašumtiesību vērtībai Īrijā). Iepriekš minēto iemeslu dēļ Iestādes skatījumā piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveide nav ikvienam uzņēmumam pieejama iespēja (un Iestāde secina, ka jebkurā gadījumā atbrīvojums no nodokļa vienai konkrētas formas sabiedrībai ir šīs lietas apstākļu atšķirība).

1.2.4. Nodokļu sistēmas loģika

Īpašu vai selektīvu nodokļu pasākumu tomēr var attaisnot nodokļu sistēmas loģika (46). Pasākumus, kuru mērķis ir pilnībā vai daļēji atbrīvot konkrētas nozares uzņēmumus no izmaksām, kuras izraisa ierastā vispārējās sistēmas piemērošana, var vērtēt kā valsts atbalstu, ja atbrīvojumu nevar attaisnot uz vispārējās nodokļu sistēmas būtības un loģikas pamata (47). Tātad ir iespējams, ka konkrētie piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamie nodokļu noteikumi nav selektīvi, ja tos var attaisnot ar Lihtenšteinas nodokļu sistēmas būtību un vispārīgo shēmu. Iestādei ir jānovērtē, vai atšķirīgā attieksme pret uzņēmumiem saistībā ar konkrētā nodokļu pasākuma ieviestajām priekšrocībām vai slogu izriet no piemērojamās visaptverošās shēmas būtības vai vispārīgās sistēmas. Ja šādas diferenciācijas pamatā ir citi mērķi, kas nav paredzēti vispārīgajā shēmā, konkrētais pasākums pēc būtības ir uzskatāms par selektīvu.

Saskaņā ar tiesas praksi EBTA valstij, kas ir ieviesusi atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, ir jāpierāda, ka to attaisno konkrētās sistēmas būtība un vispārīgā shēma (48). Tālab Iestādei ir jāizvērtē, vai piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamie īpašie nodokļu noteikumi atbilst pašai nodokļu sistēmai noteiktajiem mērķiem vai arī šiem pasākumiem ir paredzēti citādi mērķi.

Lihtenšteinas iestādes norādīja, ka šī nodokļu koncesija tika ieviesta, lai izveidotu un attīstītu Lihtenšteinā piesaistītās apdrošināšanas nozari kā jaunu saimnieciskās darbības jomu. Iestādes skatījumā tas ir acīmredzami ekonomisks un politisks mērķis, kas nav saistīts ar nodokļu ieņēmumiem, tātad tas neatbilst nodokļu sistēmas loģikai (49).

Lihtenšteinas iestādes līdz ar atsevišķām trešām personām norādīja, ka atšķirīga attieksme pret piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām salīdzinājumā ar citām apdrošināšanas sabiedrībām ir atzīta EEZ tiesību normās ar sekundārajiem tiesību aktiem par apdrošināšanas sabiedrībām, jo īpaši Pārapdrošināšanas direktīvā 2005/68/EK un jaunajā Maksātspējas II Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/138/EK (50). Tiek norādīts, ka ES Pārapdrošināšanas direktīva un Maksātspējas II direktīva nošķir piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības no tradicionālajām vai komerciālajām apdrošināšanas sabiedrībām un ka tas atbilst Lihtenšteinas tiesību aktos paredzētajam atšķirīgajam nodokļu režīmam.

Iestāde atzīst, ka var būt pamatoti iemesli piesaistīto un citu apdrošināšanas sabiedrību diferenciācijai tiktāl, ciktāl tas skar iekšējā tirgus regulējuma prasības, lai nodrošinātu, piemēram, noteikta kapitāla līmeņa saglabāšanu. Tomēr tā nesaskata nekādu pamatojumu tam, kā šādas prasības varētu attaisnot atšķirības nodokļos, kurus iekasē par kapitāla peļņu un ienākumiem, kas gūti, īstenojot ar apdrošināšanas pakalpojumu sniegšanu saistītu saimniecisko darbību. Iestādes skatījumā šādi apsvērumi neatkarīgi no to pamatotības nav saistīti ar ienākuma un kapitāla nodokļu sistēmas loģiku, un tādēļ tos nevar uzskatīt par attaisnojumu pilnīgai vai daļējai atbrīvošanai no nodokļiem, piemērojot to tikai piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām. Ienākumu un kapitāla nodokļu sistēmu loģika ir gūt ieņēmumus no saimnieciskās darbības radītā kapitāla un ienākumiem. Šajā saistībā nav svarīgi, vai šādai darbībai piemērojamās regulējuma prasības ir vairāk vai mazāk stingras.

Šo iemeslu dēļ Iestāde uzskata, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā piemērojamos nodokļu atbrīvojumus nevar attaisnot ar Lihtenšteinas nodokļu sistēmas būtību un vispārīgo shēmu.

1.3. Konkurences izkropļojumi un ietekme uz tirdzniecību starp Līgumslēdzējām pusēm

Lai pasākums ietilptu EEZ līguma 61. panta 1. punkta darbības jomā, tam ir jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus un ietekmi uz tirdzniecību starp Līgumslēdzējām pusēm.

Lai pasākums izraisītu konkurences izkropļojumus, pietiek ar to, ka atbalsta saņēmējs konkurē ar citiem uzņēmumiem konkurencei atvērtos tirgos un ka attiecīgais pasākums ietekmē tirdzniecību Kopienā, finansiāli nostiprinot uzņēmuma situāciju salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kas konkurē Kopienas tirdzniecībā (51). Kā jau minēts iepriekš, Iestāde uzskata, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības īsteno saimniecisko darbību, piedāvājot apdrošināšanas pakalpojumus kā alternatīvu komerciālajai apdrošināšanai. Apdrošināšanas tirgus ir atvērts konkurencei, un tādēļ jebkādas piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piedāvātās priekšrocības rada izkropļojumus. Šādas priekšrocības ir pamudinājums noteiktām uzņēmumu grupām izveidot savas apdrošināšanas sabiedrības, lai apdrošinātu riskus, kas citādi tiktu apdrošināti atvērtajā tirgū.

Tā kā apdrošināšanas pakalpojumi, kurus piedāvā attiecīgie uzņēmumi, ir darbība, uz kuru attiecas tirdzniecība starp Līgumslēdzējām pusēm, var uzskatīt, ka pasākums vienlīdz ietekmē arī tirdzniecību EEZ (52). Papildu pasākums ietekmē tirdzniecību arī tādēļ, ka šo pasākumu var izmantot grupas, kurās ietilpst piesaistītie apdrošinātāji un kuri var darboties pārrobežu konkurencei atvērtos tirgos.

1.4. Secinājums

Iestāde secina, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā piemērojamie īpašie nodokļu noteikumi ir valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē.

2. PROCEDŪRAS PRASĪBAS

Saskaņā ar 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktu “EBTA Uzraudzības iestāde ir savlaicīgi jāinformē, lai tā varētu sniegt savus komentārus par jebkādiem plāniem piešķirt vai mainīt atbalstu. (…) Attiecīgā dalībvalsts nesāk īstenot pašas ierosinātos pasākumus, kamēr šīs procedūras rezultātā nav pieņemts galīgs lēmums”.

Īpašie noteikumi par kapitāla, ienākuma un kupona nodokļiem, kurus piemēro piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, tika ieviesti Nodokļu likumā 1997. gada decembrī, t. i., pēc EEZ līguma stāšanās spēkā. Lihtenšteinas iestādes nepaziņoja Iestādei par šiem Nodokļu likuma grozījumiem.

Lihtenšteinas iestādes un atsevišķas trešās personas uzskata, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām labvēlīgais Lihtenšteinas nodokļu režīms veido esošu atbalstu. Tās uzstāj, ka nodokļu pasākumi kļuva par atbalstu tikai EEZ tiesību normu attīstības rezultātā, jo 1998. gada 1. janvārī, kad grozījumi stājās spēkā (53), nebija nekādu noteikumu vai precedentu, kas norādītu uz saikni starp valsts atbalsta piešķiršanu un nodokļu pasākumiem (54). Uzraudzības un tiesas nolīguma 3. protokola II daļas 1. panta b) punkta v) apakšpunkts paredz, ka atbalstu uzskata par esošu atbalstu, ja var konstatēt, ka laikā, kad tas tika ieviests, to nevarēja uzskatīt par atbalstu, taču vēlāk tas par tādu kļuva EEZ attīstības dēļ; un ja EBTA valsts pēc tam nav veikusi pasākuma grozījumus.

Tomēr Iestāde uzskata, ka Eiropas Kopienu Tiesa jau 20. gs. septiņdesmitajos gados skaidri noteica, ka nodokļu atbrīvojumi, kas pēc būtības ir līdzīgi šeit izskatītajiem, var būt valsts atbalsts. Tiesa 1974. gadā (55) konstatēja, ka jebkādi pasākumi, kuru mērķis ir atbrīvot konkrētas nozares uzņēmumus no maksājumiem, kas rodas nodokļu sistēmas tradicionālās piemērošanas rezultātā (ja šādu atbrīvojumu nevar attaisnot ar nodokļu sistēmas raksturu un vispārējo shēmu), ir valsts atbalsts. 1987. gadā (56) Tiesa nepārprotami norādīja, ka nodokļu ieņēmumu zaudējums ir pielīdzināms valsts līdzekļu patēriņam fiskālo izdevumu formā.

Šī pieeja ir minēta arī Iestādes lēmumos, kurus pieņēma pirms Lihtenšteinas Nodokļu likuma stāšanās spēkā, kuros tika secināts, ka atbrīvojumi no nodokļiem, kas jāmaksā uzņēmumiem, ir (nesaderīgs) valsts atbalsts Somijā 1994. gadā, (57) kā arī Norvēģijā 1995. gadā (58) un 1997. gadā (59). Turklāt 1997. gada 1. decembrī pēc plašām diskusijām par vajadzību uzsākt koordinētu Kopienas rīcību nelabvēlīgas nodokļu konkurences mazināšanai Eiropas Padomes Ministru padome pieņēma vairākus atzinumus un saskaņoja rezolūciju par uzņēmumu aplikšanas ar nodokļiem ētikas kodeksu (60). Daļa no panāktās vienošanās bija Komisijas apņemšanās sniegt savu ieguldījumu ar nolūku novērst nelabvēlīgu nodokļu konkurenci, īstenojot paziņojumu (61) par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem saistībā ar tiešajiem nodokļiem uzņēmumiem, apņemoties “stingri piemērot attiecīgos valsts atbalsta noteikumus”. Publicēšanas brīdī 1998. gada decembrī paziņojumā bija norādīts, ka “saskaņā ar labi iedibinātu praksi un tiesas praksi (62) nodokļu pasākums, kura galvenais mērķis ir veicināt vienu vai vairākas darbības nozares, ir atbalsts”. (63) Tādēļ Komisija apņēmās stingrāk piemērot jau pastāvošus noteikumus (64).

Iestāde nepiekrīt Lihtenšteinas iestāžu un trešo personu paustajiem argumentiem par to, ka kritēriji, pēc kuriem Komisija (vai Iestāde) savos nodokļu jautājumu novērtējumos nosaka selektivitāti, ir mainījušies kopš izskatāmo nodokļu pasākumu pieņemšanas. Komisijas paziņojums par uzņēmējdarbības nodokļiem un Iestādes attiecīgās pamatnostādnes ir balstītas uz ilgstošu Eiropas Kopienu Tiesas un Pirmās instances tiesas praksi, un tas apstiprina, ka uz nodokļu pasākumiem attiecas (attiecīgi) Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. un 108. pants, kā arī EEZ līguma 61. panta 1. punkts. Turklāt saskaņā ar tiesas praksi nevar pieņemt argumentu par to, ka nodokļu pasākums ir esošs atbalsts, pat ja varētu konstatēt šādu prakses maiņu, jo tā neliecina, ka jebkādas izmaiņas kritērijos, pēc kuriem Komisija vai Iestāde vērtē selektivitāti, izrietētu no “Eiropas Ekonomikas zonas attīstības” 3. protokola II daļas 1. panta b) punkta v) apakšpunkta izpratnē (65).

Tādēļ Iestāde neatzīst, ka pasākumus var vērtēt kā esošu atbalstu, kas ir ieviesti pirms EEZ līguma attīstības. Tādējādi pasākums ir jauns atbalsts, kas nav ticis paziņots Iestādei. Tādējādi Lihtenšteinas iestādes nav izpildījušas 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.

3. ATBALSTA SADERĪBA

EEZ līguma 61. panta 1. punktā kā valsts atbalsts paredzētie pasākumi kopumā nav saderīgi ar EEZ līguma darbību, ja vien nav piemērojams kāds no EEZ līguma 61. panta 2. vai 3. punktā paredzētajiem atbrīvojumiem.

61. panta 2. punktā paredzētais izņēmums neattiecas uz konkrēto atbalstu, jo tas nav paredzēts, lai sasniegtu kādu no minētā panta noteikumos uzskatītajiem mērķiem. Tāpat arī nav piemērojams EEZ līguma 61. panta 3. punkta a) vai b) apakšpunkts.

Konkrētais atbalsts nav saistīts ar jebkādiem ieguldījumiem ražošanas kapitālā. Tas tikai samazina izmaksas, kuras uzņēmumiem parasti nāktos segt savas ierastās uzņēmējdarbības laikā, un tātad tas ir klasificējams kā darbības atbalsts. Darbības atbalstu parasti neuzskata par piemērotu noteiktas ekonomiskās darbības vai noteiktu reģionu attīstības sekmēšanai, kā paredz EEZ līguma 61. panta 3. punkta c) apakšpunkts. Darbības atbalsts ir atļauts tikai īpašos apstākļos (piemēram, noteikta veida vides vai reģionālais atbalsts), ja Iestādes pamatnostādnes paredz šādu atbrīvojumu. Neviena no šīm pamatnostādnēm neattiecas uz konkrēto atbalstu.

Tādēļ Iestāde secina, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām piemērojamie īpašie nodokļu noteikumi nav saderīgi ar EEZ līgumu.

4. TIESISKĀ PAĻĀVĪBA UN TIESISKĀ NOTEIKTĪBA

Atbalsta saņēmēji var atsaukties uz tiesiskās paļāvības un noteiktības pamatprincipiem, lai apstrīdētu rīkojumu atmaksāt nelikumīgi saņemto valsts atbalstu. Tomēr šie principi ir piemērojami tikai ārkārtējos apstākļos un uzņēmums parasti nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību par atbalsta likumību, ja vien tas nav ticis piešķirts saskaņā ar kārtību, atbilstīgi kurai par atbalstu ir paziņots Iestādei (vai Eiropas Komisijai attiecīgā gadījumā (66). Eiropas Kopienu Tiesa nesen vēlreiz apstiprināja šo principu: “Situācijā, kāda ir minēta galvenajā procesā, ārkārtēju apstākļu pastāvēšanu nevar atzīt arī tiesiskās noteiktības principa kontekstā, jo Tiesa jau ir secinājusi, ka tiktāl, ciktāl Komisija nav pieņēmusi lēmumu par atbalsta apstiprināšanu, (..) saņēmējs nevar būt pārliecināts par atbalsta likumību, un tātad nevar atsaukties ne uz tiesiskās paļāvības aizsardzības, ne arī uz tiesiskās noteiktības principu.” (67)

Kopumā Eiropas Kopienu Tiesas prakse paredz, ka nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību par atbalsta likumību, ja vien atbalsts nav piešķirts saskaņā ar 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktā paredzēto kārtību (68), atzīmējot, ka rūpīgam uzņēmējam parasti vajadzētu būt spējīgam noteikt, vai ir ievērota šāda noteiktā kārtība (69).

Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka ārkārtējos apstākļos atbalsta saņēmējs, kurš ir saņēmis nelikumīgu atbalstu, jo tas nav ticis paziņots, var atsaukties uz tiesisko paļāvību par atbalsta likumību, lai apstrīdētu piedziņu (70). Eiropas Kopienu Tiesa ir noteikusi, ka saimnieciska vienība var atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu, ja Kopienas iestāde ir devusi iemeslu šādai tiesiskai paļāvībai un to var pamatot (71). Šajā saistībā tas nozīmē, ka valstij vai saņēmējam bija jāņem vērā Iestādes iepriekšējā rīcība, piemēram, apstiprinot tādu pašu vai līdzīgu atbalsta pasākumu. Iestāde nav veikusi nevienu šādu darbību, un patiesībā (kā minēts iepriekš (72) Iestādes lēmumi par fiskālā atbalsta pasākumu neatļaušanu Somijā un Norvēģijā īsi pirms Lihtenšteinas nodokļu likuma pieņemšanas skaidri norādīja, ka atsevišķiem uzņēmumiem vai uzņēmumu grupām labvēlīgi nodokļu pasākumi ir jāpaziņo Iestādei (73).

Lihtenšteina ieviesa nodokļu pasākumus laikā, kad notika ievērojama attīstība saistībā ar valsts atbalsta noteikumu īstenošanu fiskālo atbrīvojumu formā. Eiropā jau kādu laiku notika diskusijas par uzņēmumu nodokļu konkurenci, līdz 1996. gadā tika izveidota grupa, lai izstrādātu ētikas kodeksu Eiropas dalībvalstīm nolūkā novērst nelabvēlīgu nodokļu praksi. Kā minēts iepriekš, Ētikas kodekss tika beidzot pieņemts 1997. gada beigās (74) (pirms īpašo nodokļu pasākumu ieviešanas); pēc tam sekoja Komisijas paziņojums un Iestādes pamatnostādnes par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem saistībā ar tiešajiem nodokļiem uzņēmumiem, kas ietver konkrētas atsauces uz grupas iekšējās darbības aplikšanu ar nodokļiem. Šīs norises vēlreiz apliecina, ka īpašie nodokļu noteikumi piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām bija jāpaziņo Iestādei.

Tomēr Lihtenšteinas iestādes un atsevišķas trešās personas atsaucas uz Komisijas secinājumiem lietā par koordinācijas centriem Beļģijā. Divos 1984. (75) un 1987. gadā pieņemtajos lēmumos Komisija uzskatīja, ka labvēlīga nodokļu shēma, kas bija paredzēta koordinācijas centriem, kuri sniedza grupas iekšienē pakalpojumus daudznacionāliem uzņēmumiem, nav vērtējama kā valsts atbalsts; un atbildē uz 1991. gadā publicēto Parlamenta jautājumu Komisija norādīja, ka tai nav nekādu iebildumu pret konkrēto shēmu. Tomēr, kā minēts iepriekš, pēc Ētikas kodeksa par uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem pieņemšanas (1997. gada 1. decembrī) Komisija sāka pārvērtēt šādas lietas (76). 2000. gada 17. jūlijā Komisija informēja Beļģiju, ka shēma tomēr, iespējams, ir valsts atbalsts, 2001. gada 11. jūlijā tā ierosināja piemērotus pasākumus, lai novērstu shēmas sekas, un 2002. gada 27. februārī tika uzsākta oficiāla izmeklēšana, kas noslēdzās 2003. gada 17. februārī ar secinājumu, ka koordinācijas centru nodokļu shēmā bija iekļauts ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts (77).

Iestāde atzīst, ka varēja būt atsevišķas neskaidrības par nodokļu piemērošanu tieši grupas iekšējai darbībai, ievērojot Komisijas lēmumus par Beļģijas koordinācijas centriem, kā rezultātā ES dalībvalstīs sāka darboties vairākas citas līdzīgas shēmas. Tāpat arī Iestāde atzīst, ka ir noteiktas līdzības starp koordinācijas centru lietu un piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību nodokļu lietu. Tādējādi piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā bija tiesības uzskatīt, ka viņu sniegtajam pakalpojumam (apdrošināšanai) grupas iekšienē var piemērot atšķirīgu nodokli, ko nevar vērtēt kā valsts atbalstu.

Turklāt Iestādes skatījumā plašākā EEZ kontekstā ir iespējams, ka atbalsta saņēmēji EBTA valstīs paļāvās uz Eiropas Komisijas rīcību vai Eiropas Kopienu Tiesas praksi. Iestāde arī apzinās pieeju, kuru 2000. gadā izvēlējās Eiropas Komisija jautājumā par tiesisko paļāvību, neatļaujot līdzīgas nodokļu shēmas (78). Tādējādi, ņemot vērā Komisijas praksi, un, lai nodrošinātu vienveidīgu pieeju šim jautājumam visā EEZ, Iestāde secina, ka atbalsta saņēmējiem varēja būt tiesiskā paļāvība par to, ka nodokļu pasākumi to ieviešanas brīdī nebija valsts atbalsts.

Tomēr šāda paļāvība nevarēja turpināties nenoteiktu laikposmu, ņemot vērā nodokļu pasākumiem piešķirto valsts atbalsta novērtēšanas attīstību šajā laikā. Komisija 2001. gada 11. jūlijā uzsāka oficiālu izmeklēšanas procedūru par nodokļu atbrīvojumiem piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību labā Ālandu salās, Somijā (79), paziņojot savas šaubas par to, vai pasākumi ir saderīgi ar valsts atbalsta noteikumiem. Šī izmeklēšana tika uzsākta pēc tam, kad Somijas iestādes 1998. gada 15. jūlijā paziņoja par šo pasākumu, t. i., septiņus mēnešus pēc Lihtenšteinas pasākumu ieviešanas. Somijas iestādes apturēja nodokļu pasākumu ieviešanu līdz Komisijas lēmuma pieņemšanai. Lēmums, kurā tika konkrēti secināts, ka nodokļu atbrīvojumi piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām ir nesaderīgs valsts atbalsts, tika pieņemts 2002. gada 10. jūlijā. Ņemot vērā, ka Lihtenšteinas nodokļu pasākums pēc būtības bija tāds pats, kādu ierosināja piemērot Ālandu salās – Somijā izvietotajām piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, Iestāde uzskata, ka visiem atbalsta saņēmējiem (80) ne vēlāk kā 2001. gada 6. novembrī, kad tika publicēts lēmums par oficiālas izmeklēšanas uzsākšanu saistībā ar līdzīgiem nodokļu pasākumiem Ālandu salās, vajadzēja zināt, ka šādi pasākumi, visticamāk, ietver nesaderīgu valsts atbalstu. Komisijas paustās nepārprotamās šaubas par piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību labā piešķirto konkrēto nodokļu atbrīvojumu saderību izslēdz jebkādu tiesisko paļāvību, kāda varētu būt piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, kuras izmanto Lihtenšteinas nodokļu atbrīvojumus.

Līdz ar to Iestāde secina, ka atbalsta saņēmējiem varēja būt tiesiskā paļāvība attiecībā uz to, ka piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Lihtenšteinā piemērojamie nodokļu atbrīvojumi nav valsts atbalsts kopš to ieviešanas 1998. gada 1. janvārī un līdz 2001. gada 6. novembrim, kad Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tika publicēts Komisijas lēmums par oficiālas izmeklēšanas uzsākšanu saistībā ar Ālandu salu piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, taču ne ilgāk.

Noslēgumā Iestāde neatzīst, ka šajā lietā būtu pamatoti jebkādi tiesiskās noteiktības argumenti, ņemot vērā tiesas praksi un plašo EEZ līguma 61. panta un Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta piemērojamību. Secinājums, ka izskatāmos nodokļu pasākumus var vērtēt kā valsts atbalstu, vienmēr ir bijis skaidri paredzams.

5. SECINĀJUMS

Iestāde uzskata, ka 1998. gada 18. decembrī ieviestie īpašie nodokļu pasākumi, kurus piemēro piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām saskaņā ar Lihtenšteinas nodokļu likuma 82.a pantu un 88.d panta 3. punktu, ir valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē. Iepriekš minēto iemeslu dēļ šos pasākumus nevar uzskatīt par saderīgiem ar EEZ līguma valsts atbalsta noteikumiem.

Tāpat arī Iestāde uzskata, ka apstrīdētie atbalsta pasākumi ir ieviesti, pārkāpjot 3. protokola I daļas 1. panta 3. punktu, un tātad tie ir nelikumīgs atbalsts.

Saskaņā ar 3. protokola 14. pantu, ja tiek pieņemts negatīvs lēmums nelikumīga atbalsta gadījumā, Iestāde lemj, ka attiecīgajai EBTA valstij ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai piedzītu no saņēmējiem atbalstu. Iestāde nepieprasa piedziņu, ja tas būtu pretrunā vispārējiem EEZ tiesību normu principiem. Ņemot vērā nenoteiktību par valsts atbalsta novērtēšanu saistībā ar nodokļu pasākumiem attiecībā uz grupu iekšējo darbību, Iestāde atzīst, ka uzņēmumiem varēja būt noteikta paļāvība par to, ka nodokļu pasākumi Lihtenšteinā nav atbalsts. Šādas paļāvības pamats zuda, kad Komisija uzsāka oficiālu izmeklēšanas procedūru par nodokļu pasākumiem piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību labā Ālandu salās. Šā iemesla dēļ Iestāde pieprasa piedzīt atbalstu tikai par laikposmu kopš Komisijas lēmuma publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī2001. gada 6. novembrī.

Piedzenamā atbalsta summu aprēķina, novērtējot piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību ienākuma, kapitāla un kupona nodokļa saistības, ja tām nebūtu piemēroti īpaši noteikumi, un atskaitot atbalsta saņēmēju jau samaksātā kapitāla nodokļa summu,

IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

1. pants

Atbalsta pasākumi, kurus Lihtenšteinas iestādes 1998. gada 18. decembrī ieviesa piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību labā saskaņā ar nodokļu likuma 82.a pantu un 88.d panta 3. punktu, ir nelikumīgs valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē, kas nav savienojams ar EEZ līguma darbību.

2. pants

1. Lihtenšteina atceļ 1. pantā minētos pasākumus un pārtrauc to piemērošanu, sākot ar 2010. finanšu gadu (ieskaitot), un turpmāk vairs nepiemēro.

2. Lihtenšteinas iestādes līdz 2010. gada 30. jūnijam informē Iestādi par likumdošanas darbībām, kuras tiks veiktas, lai atceltu pasākumu.

3. pants

1. Lihtenšteinas iestādes veic visus vajadzīgos pasākumus, lai piedzītu no saņēmējiem 1. pantā minēto atbalstu, kas tiem ticis nelikumīgi piešķirts no 2001. gada 6. novembra līdz 2009. gada 31. decembrim.

2. Piedzenamā atbalsta summu aprēķina, novērtējot piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību ienākuma, kapitāla un kupona nodokļa saistības, ja tām nebūtu piemēroti īpaši noteikumi, un atskaitot atbalsta saņēmēju jau samaksātā kapitāla nodokļa summu.

3. Piedzenamajām naudas summām aprēķina procentu maksājumus, sākot ar datumu, kurā konkrētajam uzņēmumam piemēroja nodokļa samazinājumus, līdz datumam, kurā naudas summa ir pilnībā atgūta.

4. Procentu maksājumus aprēķina pēc saliktās procentu likmes saskaņā ar 9. pantu EBTA Uzraudzības iestādes Lēmumā Nr. 195/04/COL, kas grozīts ar Iestādes 2008. gada 17. decembra Lēmumu Nr. 789/08/COL, par 3. protokola II daļas 27. pantā minētajiem īstenošanas noteikumiem.

4. pants

1. pantā minēto atbalstu piedzen nekavējoties un jebkurā gadījumā līdz 2010. gada 30. septembrim; un ievērojot valsts tiesību aktos noteikto kārtību ar noteikumu, ka tā nodrošina tūlītēju un efektīvu lēmuma izpildi.

5. pants

Šis lēmums ir adresēts Lihtenšteinas Firstistei.

6. pants

Autentisks ir tikai šā lēmuma teksts angļu valodā.

Briselē 2010. gada 24. martā. EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – priekšsēdētājs Per SANDERUD Kolēģijas loceklis Kurt JÄGER

(1) Pamatnostādnes par EEZ līguma 61. un 62. panta un Uzraudzības un tiesas nolīguma 3. protokola 1. panta piemērošanu un interpretāciju, kuras pieņēmusi un izdevusi EBTA Uzraudzības iestāde 1994. gada 19. janvārī (OV L 231, 3.9.1994., 1. lpp., un EEZ papildinājums Nr. 32, 3.9.1994., 1. lpp.). Jaunākā redakcija ir pieejama: http://www.eftasurv.int/state-aid/legal-framework/state-aid-guidelines.

(2) Konsolidētā redakcija ir pieejama: http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf.

(3) OV C 75, 31.3.2009., 45. lpp., un EEZ papildinājums Nr. 17, 26.3.2009., 1. lpp.

(4) 1997. gada 18. decembra likums par grozījumiem Lihtenšteinas Nodokļu likumā, Law Gazette, 1998, Nr. 36.

(5) Tulkojumu veica Iestādes dienesti.

(6) To apstiprināja Lihtenšteinas iestādes 2007. gada 30. maija vēstulē.

(7) Šajā saistībā A uzņēmums atsaucas uz lietu 118/85 (1987), ECR 2599, 7. punkts, un C-35/96 (1998),] ECR I-3851, 36. punkts (abās lietās: Komisija pret Itālijas Republiku); lietu C-222/04 Ministero dell’Economica e delle Finanze pret Cassa di Risparmio di Firenze SpA (2006), ECR I-289; un Iestādes 2007. gada 18. jūlija lēmumu Nr. 349/07/COL par Norvēģijas ceļu administrācijas Møre un Romsdal apgabala nodaļu (OV C 310, 20.12.2007., 35. lpp., un EEZ papildinājums Nr. 61, 20.12.2007., 35. lpp.).

(8) Komisijas 2004. gada 22. septembra Lēmums, valsts atbalsts N 354/04, turpmāk minēts vēlreiz.

(9) Komisijas 2008. gada 13. februāra Lēmums, valsts atbalsts N 480/07, turpmāk minēts vēlreiz.

(10) Komisijas 2009. gada 8. jūlija Lēmums C 4/07 (ex N 465/06), turpmāk minēts vēlreiz.

(11) Komisijas 2002. gada 10. jūlija Lēmums par atbalsta shēmu, kuru ieviesusi Somija Ālandu salu piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām (OV L 329, 5.12.2002., 22. lpp.).

(12) Iestādes 2007. gada 18. jūlijs Lēmums Nr. 349/07/COL par Norvēģijas ceļu administrācijas Møre un Romsdal apgabala nodaļu, publikācijas atsauce sniegta 7. zemsvītras piezīmē.

(13) Komisijas 2004. gada 22. septembra Lēmums lietā N 354/04 (OV C 131, 28.5.2005., 10. lpp.).

(14) OV L 323, 9.12.2005., 1. lpp.

(15) Komisijas 2003. gada 17. februāra Lēmums par atbalsta shēmu Beļģijā izveidotajiem koordinācijas centriem (OV L 282, 30.10.2003., 25. lpp.). Turpmākas atsauces uz šo lēmumu ir minētas tālāk 4. iedaļā.

(16) Atsaucoties uz lietu C-222/04 Ministero dell’Economia e delle Finanze pret Cassa di Risparmio di Firenze SpA (2006), ECR I-289.

(17) Lieta C-308/01 “Gil Insurance” un citi pret Commissioners of Customs & Excise (2004), ECR I-4777.

(18) Skatīt iepriekš 5.–8. zemsvītras piezīmi.

(19) Skatīt Iestādes Pamatnostādņu par valsts atbalstu uzņēmumu aplikšanā ar nodokļiem 3. punkta 3. apakšpunktu.

(20) Lieta C-41/90 Höfner and Elser pret Macrotron GmbH (1991), ECR I-1979, 21. punkts.

(21) Apvienotās lietas C-180/98 līdz C-184/98 Pavlow (2000), ECR I-6451, 75. punkts.

(22) NACE kods ir visā Eiropā izmantojama klasifikācijas sistēma, kas grupē organizācijas pēc to uzņēmējdarbības jomas. K65 – apdrošināšana, pārapdrošināšana un pensiju uzkrāšana, izņemot obligāto sociālo apdrošināšanu.

(23) Piemēram, atsevišķa uzņēmuma izveide šādā veidā var arī nozīmēt, ka uzņēmums patur kapitāla rezerves (kuras pieprasa regulējuma noteikumi), kuras apliek ar nodokli.

(24) Skatīt argumentāciju Komisijas 2002. gada 10. jūlija Lēmumā par Somijas īstenoto atbalsta shēmu Ālandu salu piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām, kā minēts iepriekš (51. punkts).

(25) Skatīt lietu C-107/98 Teckal Srl and Comune di Viano, Azienda Gas-Acqua Consorziale (AGAC) di Reggio Emilia, 1999. gada 18. novembra spriedums.

(26) Lieta C-26/03 Stadt Halle and RPL Recyclingpark Lochau GmbH pret Arbeitsgemeinschaft Thermische Restabfall- und Energieverwertungsanlage TREA Leuna (2005), ECR I-1, 48. punkts.

(27) Uzņēmējdarbības apdrošināšanas nozares aptauja – Aptauja par Eiropas uzņēmējdarbības apdrošināšanas nozari saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 17. pantu – 2007. gada janvāra starpposma ziņojums. Ziņojums ir pieejams: http://ec.europa.eu/competition/sectors/financial_services/inquiries/interim_report_24012007.pdf.

(28) Skatīt 5. nodaļu “Apdrošināšanas tirgi: pamata struktūra”, Komisijas ziņojuma 32. lpp.

(29) Skatīt 4.2.1. iedaļu “Apdrošināšanas alternatīvas FSA ziņojumā”.

(30) Skatīt, piemēram, CRA International 2007. gada decembrī sagatavoto ziņojumu Apvienotās Karalistes Finanšu pakalpojumu iestādei. Ziņojums ir pieejams: http://www.fsa.gov.uk/pubs/other/cra_report_cicd.pdf.

(31) Skatīt FSA ziņojuma 51. lpp.

(32) Gadījumā, ja investori ir privātpersonas, nodokļu atbrīvojuma piešķiršana EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē nav valsts atbalsts.

(33) Komisijas 1998. gada 21. janvāra Lēmums par nodokļu koncesijām saskaņā ar Vācijas Ienākuma nodokļa likuma 52. panta 8. punktu (OV L 212, 30.7.1998., 50. lpp.). Lieta C-156/98 Vācija pret Komisiju (2000), ECR I-6857, 26. punkts.

(34) Skatīt Nodokļu likuma 77. pantu.

(35) Ienākuma nodokļa likme ir atkarīga no neto ienākumu attiecības pret kapitālu, kas apliekams ar nodokli. Nodokļa likmi var palielināt par vienu procentpunktu un ne vairāk kā par pieciem procentpunktiem, kā rezultātā lielākā ienākuma nodokļa likme ir 20 %.

(36) Skatīt Nodokļu likuma 76. pantu.

(37) Komisijas 2002. gada 10. jūlija Lēmums par Somijas īstenoto atbalsta shēmu piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Ālandu salās, citēts iepriekš.

(38) Komisija arī secināja, ka pasākums izslēdz apdrošināšanas sabiedrības, kuras parasti apdrošina nesaistītus uzņēmumus (vai jebkādu citu uzņēmumu), no līdzdalības tajā pašā tirgū ar tādiem pašiem nosacījumiem kā piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām. Arī Iestāde piekrīt šim viedoklim.

(39) Lieta C-308/01 “GIL Insurance” un citi (2004), ECR I-4777, 68. punkts. Skatīt arī lietu C-143/99 Adria-Wien Pipeline (2001), ECR I-8365, 41. punkts, lietu C-409/00 Spānija pret Komisiju (2003), ECR I-1487, 47. punkts.

(40) Šajā saistībā var atsaukties uz FSA ziņojumu, kurā ir norādīts: “Klientu intervēšanas laikā tika nepārprotami noskaidrots, ka piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības un alternatīvus riska pārneses produktus var izmantot tikai lieli korporatīvie klienti. Arī pašapdrošināšanās ir vairāk raksturīga lieliem korporatīvajiem klientiem, lai gan apmēram 33 % uzņēmumu 20–100 miljonu sterliņu mārciņu diapazonā dažu risku segšanai izmanto pašapdrošināšanu” un “Konkurence starpniecības pakalpojumos, sākot ar alternatīvām un beidzot ar apdrošināšanu, kā pašapdrošināšana, piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības un alternatīvi riska pārneses produkti attiecas tikai uz lieliem uzņēmumiem.” Iestāde uzskata par būtisku arī šādu faktu – Komisijas ziņojumā par uzņēmējdarbības apdrošināšanas tirgu ir konstatēts, ka pasaulē 2005. gadā pastāvēja tikai apmēram 5 200 piesaistīto apdrošināšanas sabiedrību. Šāds rādītājs salīdzinājumā ar uzņēmumu skaitu pasaulē acīmredzami ir ļoti mazs un pamato Iestādes secinājumu, ka lielākā daļa uzņēmumu nespēj izveidot piesaistītu apdrošināšanas sabiedrību.

(41) Skatīt lēmuma Ālandu salu lietā 52. punktu. Komisijas skatījumā piesaistītās apdrošināšanas sabiedrības izveide netieši nozīmē, ka grupai, ar kuru tiks slēgti apdrošināšanas līgumi, ir jābūt pietiekami lielai, lai nodrošinātu tādu apgrozījumu, kas ļautu tai segt pastāvīgās izmaksas un gūt peļņu.

(42) Apvienotās lietas T-92/00 un T-103/00 “Territorio Histórico de Alava” un citi pret Komisiju (Ramondín) (2002), ECR II-1385, 39. punkts.

(43) Ierosinātā minimālā robeža 50 miljonu euro apmērā šādām īpašumtiesībām tika izslēgta no pasākumiem pēc sarunām ar Komisiju.

(44) Lieta C-53/00 Ferring pret ACOSS (2001), ECR I-9067, 21. punkts.

(45) Lieta C-156/98 Vācija pret Komisiju (2000), ECR I-6857, 22. punkts. Šajā lietā Eiropas Kopienu Tiesa atzina, ka nodokļu koncesija var būt vispārīgs pasākums, ja tā attiecas bez izņēmumiem uz visām ekonomiski aktīvajām personām. Skatīt arī C-75/97 Beļģija pret Komisiju (1999), ECR I-3671, 28. punkts.

(46) Lieta E-6/98 Norvēģija pret EBTA Uzraudzības iestādi (1999), EBTA Tiesas ziņojuma 76. lpp., 38. punkts; apvienotās lietas E-5/04, E-6/04 un E-7/04 “Fesil and Finnfjord, PIL” un citi, un Norvēģija pret EBTA Uzraudzības iestādi (2005), EBTA Tiesas ziņojuma 117. lpp., 84.–85. punkts; apvienotās lietas T-127/99, T-129/99 un T-148/99 “Territorio Histórico de Alava” un citi pret Komisiju (2002),] ECR II-1275, 163. punkts; lieta C-143/99 Adria-Wien Pipeline (2001), ECR I-8365, 42. punkts; lieta T-308/00 Salzgitter pret Komisiju (2004), ECR II-1933, 42. punkts; lieta C-172/03 Wolfgang Heiser (2005), ECR I-1627, 43. punkts.

(47) Iepriekš minētā lieta E-6/98 Norvēģija pret EBTA Uzraudzības iestādi, 38. punkts; iepriekš minētās apvienotās lietas E-5/04, E-6/04 un E-7/04 “Fesil and Finnfjord, PIL” un citi, un Norvēģija pret EBTA Uzraudzības iestādi, 76.–89. punkts; lieta 173/73 Itālija pret Komisiju (1974), ECR 709, 16. punkts.

(48) Iepriekš minētā lieta E-6/98 Norvēģija pret EBTA Uzraudzības iestādi, 67. punkts, lieta C-159/01 Nīderlande pret Komisiju (2004), ECR I-4461, 43. punkts.

(49) Līdzīgu argumentāciju skatīt Komisijas 2003. gada 17. februāra Lēmumā par Nīderlandes īstenoto valsts atbalstu starptautiskajai finanšu darbībai, 95. punkts.

(50) OV L 335, 17.12.2009., 1. lpp.

(51) Lieta T-214/95 Het Vlaamse Gewest pret Komisiju (1998), ECR II-717, lieta 730/79 Philip Morris pret Komisiju (1980), ECR 2671, 11. punkts.

(52) Komisijas 2002. gada 10. jūlija Lēmums par Somijas īstenoto atbalsta shēmu piesaistītajām apdrošināšanas sabiedrībām Ālandu salās, citēts iepriekš.

(53) Grozījumi izsludināti 1997. gada 18. decembrī.

(54) Kā norādīja Lihtenšteinas iestādes un dažas trešās personas, Komisija patiesībā esot paziņojusi, ka salīdzināmi pasākumi attiecībā uz grupu iekšējās darbības aplikšanu ar nodokļiem (skatīt tālāk) nav valsts atbalsts.

(55) Lieta 173/73 Itālija pret Komisiju (1974), ECR 709.

(56) Lieta 248/84 Vācija pret Komisiju (1987), ECR 4013.

(57) Šajā valstī nodokļu atvieglojumi rūpnieciskajai ražošanai tika atcelti pēc Iestādes 1994. gada 1. decembra Lēmuma Nr. 213/94/COL pieņemšanas.

(58) Iestādes 1995. gada 31. oktobra Lēmums Nr. 106/95/COL par atbrīvojumiem no pamatnodokļa stikla tarai.

(59) Iestādes 1997. gada 14. maija Lēmums Nr. 145/97/COL par atbilstošiem pasākumiem saistībā ar reģionāli diferencētiem sociālās apdrošināšanas nodokļiem.

(60) OV C 2, 6.1.1998., 1. lpp.

(61) Komisija izdeva paziņojumu 1998. gada novembrī (OV C 384, 10.12.1998.). Līdzīgs paziņojums 1999. gada jūnijā tika iekļauts Iestādes Pamatnostādnēs par valsta atbalstu kā 17.B nodaļa.

(62) Skatīt cita starpā lietu C-387/92 Banco Exterior de España SA pret Ayuntamiento de Valencia ECR (1994), I-877.

(63) Paziņojuma 18. punkts.

(64) Skatīt Ētikas kodeksa J iedaļu.

(65) Apvienotās lietas T-346/99, T-347/99 un T-348/99 “Territorio Histórico de Álava” un citi pret Komisiju (2002), ECR, 84. punkts.

(66) Lieta C-5/89 Komisija pret Vāciju (1990), ECR I-3437, 14. punkts; lieta C-169/95 Komisija pret Spāniju (1997), ECR I-135, 51. punkts; lieta C-24/95 Land Rheinland-Pfalz pret Alcan Deutschland GmbH (1997), ECR I-1591, 25. punkts.

(67) Lieta C1-09 Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication pret Société Internationale de Diffusion et d’Édition, 2010. gada 11. marta spriedums (vēl nav publicēts). Skatīt arī lietu C-91/01 Itālija pret Komisiju (2004), ECR I-4355, 66. un 67. punkts.

(68) Lieta C-5/89 Komisija pret Vāciju (1990), ECR I-3437, 14. punkts, un Regione Autonoma della Sardegna pret Komisiju (2005) ECR II-2123, 64. punkts.

(69) Lieta C-5/89 Komisija pret Vāciju (1990), ECR I-3437, 14. punkts, lieta C-169/95 Spānija pret Komisiju (1997), ECR I-135, 51. punkts.

(70) Apvienotās lietas C-183/02 P un C-187/02 P Demesa and Territorio Histórico de Álava pret Komisiju (2004), ECR I-10609, 51. punkts.

(71) Lieta T-290/97 Mehibas Dordstelaan pret Komisiju (2000), ECR II-15, un lietas C-182/03 un C-217/03 Belgium and Forum 187 ASBL pret Komisiju (2006), ECR I-05479, 147. punkts.

(72) Skatīt 54. un 55. zemsvītras piezīmi par Iestādes lēmumiem attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem rūpnieciskajai ražošanai, atbrīvojumiem no pamatnodokļa stikla tarai un reģionālu sociālās apdrošināšanas nodokļa diferenciāciju.

(73) Saskaņā ar ziņojumu Lihtenšteinas Parlamentam par EEZ līgumu (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992) Lihtenšteinas iestādes atzīst, ka pēc būtības nodokļu samazinājumi ir valsts atbalsts EEZ līguma 61. panta 1. punkta izpratnē un noteiktos apstākļos Lihtenšteinai par nodokļu pasākumiem ir jāpaziņo (134. lpp.). Skatīt arī skaidrojumus ziņojumā Lihtenšteinas Parlamentam par dalību Eiropas Ekonomiskajā zonā (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2. Teil, Nr. 1995/1), 168. lpp.

(74) 1997. gada 1. decembrī pieņemtais kodekss tika raksturots kā “pamatvienošanās” negodīgas nodokļu konkurences novēršanai. ES dalībvalstis 1998. gada sākumā piekrita iesaldēt uzņēmuma nodokļu noteikumus un konsultēties ar Komisiju pirms jaunu uzņēmuma nodokļu noteikumu ieviešanas.

(75) Lai gan 1984. gada lēmums nav publicēts, tas tika minēts 14. ziņojumā par konkurenci.

(76) Ētikas kodekss (J sadaļa) paredz, ka “Komisija plāno izskatīt vai pārskatīt pastāvošos nodokļu nosacījumus un dalībvalstu ierosinājumus par jauniem tiesību aktiem katrā konkrētā gadījumā, tādējādi nodrošinot konsekventu un visiem vienlīdzīgu Līguma noteikumu un mērķu piemēro