Lietas arhīva Nr. CA -3121 -14/19  
LĒMUMS  
  
Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesu 
kolēģija: tiesnese referente Milda Zelmene, 
tiesneses Ligita Gavare un Iveta Bērziņa  
2014.gada 20.oktobrī  Rīgā, Brīvības bulvārī 34, rakstveida procesā, nerīkojot 
tiesas sēdi, izskatīja SIA „Rīgas namu pārvaldnieks” blakus sūdzību par Rīgas 
pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesas tiesneses 2014.gada 18.jūlija lēmumu, un  
 k o n s t a t ē j a:  
  
Ar Rīgas pilsēt as Latgales priekšpilsētas tiesas tiesneses 2014.gada 18.jūlija 
lēmumu atteikts pieņemt SIA „Rīgas namu pārvaldnieks” iesniegto prasības 
pieteikumu pret /pers.A/  par parāda dzīvokļa apsaimniekošanas un komunālo 
maksājumu parāda piedziņu.  
Minētajā lēmumā no rādīts, ka Civilprocesa likuma 26.panta pirmā daļa nosaka, 
ka prasību pret fizisko personu ceļ tiesā pēc tās deklarētās dzīvesvietas. Atbilstoši 
prasītāja norādītajam un tiesai pieejamiem Personu pārlūka datiem, atbildētāja savu 
deklarēto dzīvesvietas adre si ir norādījusi Īrijā, /adrese/ . 
Lēmumā norādīts, ka tiesību normu piemērošanu civillietās reglamentē 
Civilprocesa likuma 5.pants, kura pirmā daļa noteic, ka tiesa izspriež civillietas 
saskaņā ar likumiem un citiem normatīvajiem aktiem, Latvijas Republika i saistošiem 
starptautiskajiem līgumiem un Eiropas Savienības tiesību normām . No Civilprocesa 
likuma komentāriem (autoru kolektīvs prof. K.Torgāna zinātniskajā redakcijā, TNA 
2011} komentējamā 24.panta izriet, ka „Pārrobežu civillietu piekritība Latvijas 
tiesām nosakāma pēc komentējamās nodaļas un pantu noteikumiem, ja vien Latvijai 
saistošajās starptautiskajās konvencijās un līgumos nav noteikts citādi”.  
Tiesa norādījusi, ka lai noteiktu civillietas piekritību, konkrētā gadījumā ir 
jāpiemēro Padomes Regulas (EK) Nr.44/2001 (2000.gada 22.decembris) par 
jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kura noteic, 
kuras dalībvalsts tiesas ir kompetentas izskatīt pārrobežu civillietas vai komerclietās. 
Padomes Regula (EK) Nr.44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi 
civillietās un komerclietās II. nodaļas 4.iedaļas 16.panta pirmā daļa noteic, kuras 
dalībvalsts tiesā pa tērētājs var ierosināt tiesvedību, savukārt 2.punkta noteikumi 
noteic, ka cita līgumslēdzēja puse var ierosināt tiesvedību pret patērētāju tikai tās 

2 dalībvalsts tiesās, kurā ir patērētāja domicils. Ievērojot minēto konkrētā gadījumā 
jānoskaidro vai prasība s pieteikumā norādītais atbildētājs ir uzskatāms par patērētāju.  
Lēmumā norādīts, ka no prasības pieteikumā satura izriet, ka atbildētāja uz 
pirkuma līguma pamata 2008.gada 24.oktobrī iegādājusies dzīvokli /adrese B/ . 
Atbildētāja nav noslēgusi ar prasītāju  dzīvojamās mājas uzturēšanas un 
apsaimniekošanas līgumu. Prasītājs norāda, ka atbilstoši likuma normām atbildētājai 
jāsedz izdevumi, kas saistīti ar dzīvojamās mājas, tās komunikāciju un iekārtu 
uzturēšanu, ekspluatāciju un remontu, kā arī zemes gabala uz turēšanu, jānorēķinās 
par saņemtajiem komunālajiem pakalpojumiem neatkarīgi no tā ir vai nav noslēgts 
attiecīgas līgums. Līdz ar ko secināms, ka starp pusēm pastāv tiesiskās attiecības 
neatkarīgi no tā, vai ir noslēgts dzīvojamās mājas uzturēšanas un apsai mniekošanas 
līgums.  
Tiesa norādījusi, ka Patērētāju tiesību aizsardzības likuma pirmās daļas trešajā 
punktā skaidrots jēdziens „patērētājs”, proti, fiziskā persona, kas izsaka vēlēšanos 
iegādāties, iegādājas vai varētu iegādāties vai izmantot preci vai pak alpojumu 
nolūkam, kurš nav saistīts ar tās saimniecisko vai profesionālo darbību. Tā kā no 
prasības pieteikuma neizriet, ka atbildētāja iegādāto dzīvokli izmantotu saimnieciskās 
vai profesionālās darbības veikšanai, līdz ar to tiesa atzinusi, ka atbildētāj a atzīstama 
par patērētāju, jo saņem un izmanto prasītāja sniegtos pakalpojumus kā dzīvokļa 
īpašniece. Savukārt prasītājs lietā ir uzskatāms par pakalpojumu sniedzēju Patērētāju 
tiesību aizsardzības likuma pirmās daļas ceturtā punkta izpratnē.  
Ņemot vērā i epriekš minēto, tiesa secinājusi, ka prasība ceļama saskaņā ar 
Padomes Regulas (EK) Nr.44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi 
civillietās un komerclietās II. nodaļas 4.iedaļas 16.panta 2.punkta noteikumiem, Īrijas 
kompetentajā tiesā, tas  ir, pēc atbildētājas /pers.A/  domicila.  
Lēmumā norādīts, ka prasītājs prasībā nav norādījis un arī tiesa nav 
konstatējusi pamatojumu tam, ka konkrētais prasības pieteikums būtu piekritīgs 
Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesai. Tādējādi, atsaucoti es uz Civilprocesa 
likuma 132.panta pirmās daļas 6.punktu secināts, ka ir pamats atteikt pieņemt 
prasības pieteikumu, jo saskaņā ar 2000.gada 22.decembra Padomes Regulas (EK) 
Nr.44/2001 16.panta otro daļu un Civilprocesa likuma 26.panta pirmo daļu prasība ir 
ceļama pēc atbildētāja deklarētās dzīvesvietas Īrijas kompetentajā tiesā.  
  
Par minēto lēmumu SIA “Rīgas namu pārvaldnieks” pārstāvis /pers.B/  
iesniedzis blakus sūdzību, lūdzot to atcelt un nodot jautājumu jaunai izskatīšanai 
Rīgas pilsētas Latgales pri ekšpilsētas tiesai.  
Blakus sūdzībā norādīts, ka atbildētājai, pamatojoties uz 2008.gada 24.oktobra 
pirkuma līgumu, pieder dzīvoklis /adrese B/ , kas korroborēts zemesgrāmatā. 
Atbildētāja ar prasītāju nav noslēgusi dzīvojamās mājas uzturēšanas un 
apsaimnieko šanas līgumu, bet par dzīvokļa pārvaldīšanu un pakalpojumiem 
maksājumi jāveic saskaņā ar LR likuma „Par dzīvokļa īpašumu” 12.pantu un 
3 Dzīvokļa īpašuma likuma 10.pantu, neatkarīgi no tā, ir vai nav noslēgts attiecīgs 
līgums, tātad - uz likuma pamata.  
Blaku s sūdzībā norādīts, ka atbildētāja nepilda iepriekš minēto likumu 
prasības, tādēļ izveidojies parāds un Latvijas tiesā tika iesniegta prasība saskaņā ar 
Civilprocesa likuma 27.panta otro daļu, kas nosaka, ka prasība pret atbildētāju, kura 
dzīves vieta nav zināma vai kuram nav pastāvīgas dzīves vietas Latvijā, ceļama pēc 
viņa nekustamā īpašuma atrašanās vietas vai pēc viņa pēdējās zināmās dzīves vietas.  
 Saskaņā ar Civillikuma 7.pantu, dzīves vieta (domicils) ir tā vieta, kur persona 
ir labprātīgi apmetusies  ar tieši vai klusējot izteiktu nodomu tur pastāvīgi dzīvot vai 
darboties [..] Pagaidu uzturēšanās nerada dzīves vietas tiesiskās sekas un ir 
apspriežama ne pēc tās ilguma, bet pēc nodoma . Lietā nav pierādījumu tam, /pers.A/ 
kā Latvijas pilsones pastāvīgā dzīves vieta (domicils)  būtu Īrijā un tā nav tikai 
pagaidu uzturēšanās vieta. Viņas īpašums atrodas Latvijā. /pers.A/  to nav pārdevusi. 
Līdz ar to nav pamata uzskatīt, ka Īrija būtu /pers.A/  pastāvīgā dzīves vieta, bet nevis 
viņas pagaidu uzturēšanās vieta . 
Blakus sūdzībā norādīts, ka saskaņā ar Brisel es I regulas ievaddaļas 9. punktu uz 
atbildētāju, kura domicils nav kādā dalībvalstī, parasti attiecas valsts normas par 
jurisdikciju, ko piemēro tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesā ir celta prasība. 
Saska ņā ar Brisel es I regulas ievaddaļas 11. punktu jurisdikcijas normām vajadzētu 
būt ļoti paredzamām, un tām jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir 
atbildētāja domicils.  Šajā lietā pieļaujot, ka atbildētāja domicils ir Īrija, lieta būtu 
jāskata saskaņā ar Īrijas likumiem, kas būtu nepamatoti, ņemot vērā strīda izcelšanās 
vietu un īpašuma atrašanās vietu Latvijā.  
Brisel es I regulas ievaddaļas 12. punktā noteikts, ka papild us atbildētāja domicilam 
kā jurisdikcijas pamatojumam vajadzētu būt arī citiem jurisdikcijas pamatojumiem, 
kuru pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu 
tiesvedību. Izskatot šo lietu Īrijas kompetentajā tiesā, kā tas norādīts apstrīdētajā 
lēmumā, izņemot atbildētāja domicilu, nav citu jurisdikcijas pamatojumu, kuru 
pamatā būtu cieša saikne starp tiesu un lietu, vai kuru nolūks būtu veicināt pareizu 
tiesvedību. Tieši otrādi, šādi tiesu nolēmumi neveicina pareizu tiesved ību. Tas izriet 
arī no tā, ka tiesa bez ievērības atstājusi lietas piekritību saskaņā ar Brisel es I regulas 
5.panta 1) a) lietās, kas attiecas uz līgumiem - attiecīgās saistības izpildes vietas 
tiesās; b) šā noteikuma mērķiem [..] attiecīgās saistības izpi ldes vieta ir: preču 
piegādes gadījumā - vieta dalībvalstī kur saskaņā ar līgumu preces tika piegādātas vai 
bija jāpiegādā; pakalpojuma sniegšanas gadījumā - vieta dalībvalstī, kurā saskaņā ar 
līgumu pakalpojums tika sniegts vai bija jāsniedz.  
Blakus sūdzī bā norādīts, ka pirmās instances tiesa uzskata, ka starp prasītāju un 
atbildētāju pastāv attiecības, kas izriet no Patērētāju tiesību aizsardzības likuma, kur 
patērētājs ir „fiziskā persona, kas izsaka vēlēšanos iegādāties, iegādājas vai varētu 
iegādāties vai izmantot preci vai pakalpojumu nolūkam, kurš nav saistīts ar tās 
saimniecisko vai profesionālo darbību” un pakalpojuma sniedzējs ir „fiziskā vai 
4 juridiskā persona, kas savas saimnieciskās vai profesionālās darbības ietvaros sniedz 
pakalpojumu patērētāj am, arī izmantojot citu personu starpniecību, kuras rīkojas 
pakalpojuma sniedzēja vārdā vai uzdevumā”, tādēļ pret patērētāju, pat neskatoties uz 
to, ka ar viņu nav noslēgts attiecīgs līgums, būtu jāvēršas Īrijas tiesā. Tas ir šaurs 
Brisel es I regulas vadlī niju tulkojums, jo tiesai atzīstot to, ka starp pusēm pastāv 
tiesiskās attiecības, kas izriet no prasītāja saimnieciskās darbības, saistītās ar 
dzīvojamās mājas, tās komunikāciju un iekārtu uzturēšanu, ekspluatāciju un remontu, 
kā arī zemes gabala uzturēša nu  ir jānorēķinās par saņemtajiem komunālajiem 
pakalpojumiem, tiesa bez ievērības atstājusi Brisel es I regulas 5.panta 1.punktu, kur 
paredzēta īpašā jurisdikcija pēc pakalpojuma sniegšanas vietas, uz ko es jau norādīju 
augstāk, kā arī 5.panta 5.punktu, ku r noteikts, ka strīdu kas izriet no filiāles, 
aģentūras vai citas struktūras darbības var izskatīt „ filiāles, aģentūras vai citas 
struktūras atrašanās vietā ”.  
Blakus sūdzībā norādīts, ka prasītāja prasība izriet tieši no tā „filiāles”, šajā gadījumā 
iecirkņa „Daugava”, nodaļas „Krasts” darbības, apsaimniekojot dzīvojamo māju un 
atbildētājas dzīvokļa īpašumu /adrese B/ , ko prasītājam uzliek par pienākumu likums. 
Līdz ar to šādu strīdu izskatīšanā jāpiemēro īpašā jurisdikcija, kas ietverta Brisel es I 
regula s 5.pantā. Brisel es I regulas 4.iedaļa Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju 
līgumiem šajā gadījumā nav piemērojama, jo regulas 15.pantā ir uzskaitīts to personu 
loks, uz kuru tā attiecas, t.i. uz personām, kas noslēgušas līgumus ar mērķi, kurus var 
uzskatī t par nesaistītiem ar viņa arodu vai profesiju.  /pers.A/  ar prasītāju nav 
noslēgusi līgumu. Vadoties no līgumiem par preču iegādi ar nomaksu pa daļām  (nav 
šāda līguma), visos citos gadījumos - līgums ir noslēgts. Līguma šajā lietā ar 
atbildētāju, kā patērē tāju par preču iegādi, nav. Ņemot vērā augstākminēto, tiesas 
lēmumu nevar uzskatīt par pamatotu un likumīgu, jo lietas piekritība tika ievērota.  
  
Pārbaudījusi lietas materiālus, Civillietu tiesu kolēģija uzskata, ka pirmās 
instances tiesas lēmums ir atceļ ams un lieta nododama jaunai izskatīšanai tai 
tiesai, kura lēmumu pieņēmusi.  
Eiropas Savienības pārrobežu civillietu un komerclietu piekritību dalībvalstu 
tiesām regulē Padomes 2000.gada 22.decembra regula (EK) Nr.44/2001 par 
jurisdikciju un spriedumu atzī šanu un izpildi civillietās un komerclietās (turpmāk 
Brisel es I regula).  
Brisel es I regulas 2.pantā ir paredzēts piekritības pamatnoteikums - personas, 
kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās 
dalībvalsts tiesā. Tomēr pirms noteikt civillietas vai komerclietas piekritību saskaņā 
ar Brisel e I regulas 2.pantu, tiesai ir jāizvērtē vai konkrētajā gadījumā nepastāv kāds 
no īpašiem piekritības gadījumiem jeb izņēmumiem no piekritības 
pamatnoteikumiem.  
Pirmās inst ances tiesa secinājusi, ka konkrētajā gadījumā starp prasītāju un 
atbildētāju pastāv pakalpojumu sniedzēja un patērētāja tiesiskās attiecības. Viens no 
5 izņēmumiem no piekritības pamatnoteikumiem, kas paredzēts Brisel e I regulā, 
attiecās uz „vājākas” strīda  puses aizsardzību. Par „vājāku” strīda pusi Brisel e I 
regulas izpratnē ir atzīstami apdrošinājuma ņēmēji (9.pants), patērētāji (16.pants) un 
darba ņēmēji (19.pants).  
Saskaņā ar Brisel e I regulas 16.panta otro daļu cita līgumslēdzēja puse var 
ierosināt tie svedību pret patērētāju tikai tās dalībvalsts tiesās, kurā ir patērētāja 
domicils.  
Pirmās instances tiesa, pārbaudot ziņas no Latvijas Republikas Iedzīvotāju 
reģistra datu bāzes prezumēja, ka atbildētājas domicils ir Īrijā. Saskaņā ar Iedzīvotāju 
reģistra likuma 10.panta pirmās daļas 10.punktu iedzīvotāju reģistrā par personu 
iekļaujamas ziņas par deklarētās, reģistrētās vai personas norādītās dzīvesvietas 
adresi. Personas norādītajai dzīvesvietas adresei ir informatīvs raksturs. Atbilstoši 
Dzīvesvietas dek larēšanas likuma 3.pantam deklarētā dzīvesvieta ir dzīvesvieta, kurā 
persona sasniedzama tiesiskajās attiecībās ar valsti un pašvaldību.  
Brisel e I regulā tiek izmantots jēdziens domicils, nevis deklarētā dzīvesvieta. 
Civillikuma 7.pants noteic, ka dzīves v ieta (domicils) ir tā vieta, kur persona ir 
labprātīgi apmetusies ar tieši vai klusējot izteiktu nodomu tur pastāvīgi dzīvot vai 
darboties.  Vienai personai var būt arī vairākas dzīves vietas. Pagaidu uzturēšanās 
nerada dzīves vietas tiesiskās sekas un ir a pspriežama ne pēc tās ilguma, bet pēc 
nodoma.  
Saskaņā ar Brisel e I regulas 59.panta pirmo daļu, lai noteiktu, vai personas 
domicils ir dalībvalstī, kuras tiesā ir iesniegta lieta, tiesa piemēro savus tiesību aktus.  
Brisel e I regulas 59.panta otrā daļa note ic, ja personas domicils nav dalībvalstī, kuras 
tiesā ir iesniegta lieta, tad, lai noteiktu, vai personas domicils ir citā dalībvalstī, tiesa 
piemēro attiecīgās dalībvalsts tiesību aktus.  
Līdz ar to secināms, ka pirmās instances tiesai, lai noteiktu, ka at bildētājas 
domicils Brisel e I regulas izpratnē ir Īrijā, būtu jāpiemēro Īrijas normatīvie akti. 
Personas domicilu nav iespējams noteikt, balstoties vienīgi uz Iedzīvotāju reģistra 
datiem par personas deklarēto dzīvesvietas adresi. Nosakot domicilu jāvērtē personas 
nodoms attiecībā uz apmešanos uz dzīvi noteiktajā vietā.  
Ņemot vērā to, ka atbildētājai Latvijā pieder dzīvokļa īpašums, Civillietu tiesu 
kolēģija atzīst, ka konkrētajā gadījumā nav pamata uzskatīt, ka atbildētājai nav 
domicils Latvijā. Personai v ar piederēt vairāki dzīvokļa īpašumi un tai var būt 
vairākas dzīvesvietas dažādās pasaules valstīs. Līdz ar to Civillietu tiesu kolēģija 
atzīst, ka nav pamata uzskatīt, ka konkrētajā gadījumā prasības celšana pret 
atbildētāju ir pieļaujama tikai un vienīgi  Īrijā, bet ne Latvijā.  
Ņemot vērā minēto, Civillietu tiesu kolēģija atzīst, ka Rīgas pilsētas Latgales 
priekšpilsētas tiesas 2014.gada 18.jūlija lēmums, ar kuru atteikts pieņemt SIA „Rīgas 
namu pārvaldnieks” prasības pieteikumu pret /pers.A/  par parāda pi edziņu, ir 
6 atceļams, nododot jautājumu par prasības pieteikuma pieņemšanu Rīgas pilsētas 
Latgales priekšpilsētas tiesai jaunai izskatīšanai.  
Pamatojoties uz iepriekš minēto un vadoties pēc Civilprocesa likuma 448.panta 
pirmās daļas 2.punkta un 449.panta pi rmās daļas, Civillietu tiesu kolēģija  
  
n o l ē m a:  
  
Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesas tiesneses 2014.gada 18.jūlija 
lēmumu, ar kuru atteikts pieņemt SIA „Rīgas namu pārvaldnieks” prasības 
pieteikumu pret /pers.A/  par dzīvokļa apsaimniekošana s un saņemto komunālo 
maksājumu parāda piedziņu, atcelt un jautājumu par prasības pieteikuma pieņemšanu 
nodot jaunai izskatīšanai Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesai. Lēmums nav 
pārsūdzams.  
  
Tiesnese                                           /personīgais    paraksts/              
                            M.Zelmene  
Tiesnese                                        /personīgais paraksts/                                           L.  
Gavare  
Tiesnese                                      /personīgai s paraksts/                                            I.  
Bērziņa