Lietas Nr. C31391709  
Lietas arhīva Nr. SKC -1306 -14 
LĒMUMS  
Rīgā 2014.gada 20.jūnijā  
  
Latvijas Republikas Augstākās tiesas Civillietu departaments šādā sastāvā:  
                                       tiesnesis referents N.Salenieks                                         
tiesnesis V.Jonikāns                                        tiesnesis 
V.Maksimovs  
  
rakstveida procesā izskatīja Britu Virdžīnu salās reģistrēto kapitālsabiedrību „Gyges Limited” un 
„Steropes Limited” blakus sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada  
9.maija lēmumu par tiesvedības izbeigšanu, Britu Virdžīnu salās reģistrēto kapitālsabiedrību 
„Gyges Limited” un „Steropes Limited” prasībā pret Nīderlandē reģistrētajām kapitālsabiedrībām 
„Yelve rton Investments B.V.” un „Yelverton Investment B.V.”, un /pers.A/  (/pers.A/ ) par 
aizlieguma noteikšanu traucēt valdīt AS „Ventbunkers” akcijas un zaudējumu piedziņu.  
  
          Civillietu departaments  
 k o n s t a t ē j a  
[1] Britu Virdžīnu salās reģistrētās  kapitālsabiedrības „Gyges Limited” un „Steropes 
Limited”(turpmāk tekstā katra atsevišķi - „Gyges Limited”, „Steropes Limited”) 2009.gada 
17.decembrī cēlušas prasību Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesā pret Nīderlandē 
reģistrētajām kapitālsabiedrī bām „Yelverton Investments B.V.” un „Yelverton Investment B.V.” 
(turpmāk tekstā katra atsevišķi - „Yelverton Investments B.V.”, „Yelverton Investment B.V.”) un 
/pers.A/  (/pers.A/ ) par īpašuma tiesību atzīšanu uz AS „Ventbunkers” akcijām un valdījuma 
piešķi ršanu.  
[1.1] Prasības pieteikumā lūgts atzīt katrai prasītājai īpašuma tiesības uz 750 AS 
„Ventbunkers”akcijām, kas uz fiduciāro tiesisko attiecību pamata reģistrētas uz „Yelverton 
Investment B.V.” vārda. Papildus lūgts uzlikt par pienākumu „Yelverton Investment  B.V.” 
un /pers.A/  nodot katrai prasītājai daļu no 13968 akcijām, jeb 750 akcijas katrai prasītājai 
papīra formā, kā arī aizliegt atbildētājiem traucēt prasītāju īpašuma un valdījuma tiesību 
izlietošanu.  
[1.2] Prasītājas 2012.gada 10.janvārī iesniegušas tiesā pr asības pieteikumu jaunā 
redakcijā, lūdzottiesu aizliegt atbildētājiem traucēt prasītājām pārvaldīt savas akcijas, 
piedzīt solidāri no atbildētājiem zaudējumus, ko tie ar savām darbībām nodarījuši prasītājām 
40547 Ls apmērā par labu katrai sabiedrībai, kā a rī noteikt lietā ekspertīzi - pilnu detalizētu 
AS „Ventbunkers” finanšu un saimnieciskās darbības auditu (revīziju), lai noteiktu 
zaudējumu apmēru, ko sabiedrībām nodarījuši atbildētāji.  
  
[2] Atbildētāji 2012.gada 13.novembrī lūguši izbeigt tiesvedību lietā, jo lieta nav piekritīga 
Rīgaspilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesas jurisdikcijai.  
  
[3] Ar Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesas 2012.gada 21.novembra lēmumu 
tiesvedībalietā izbeigta.  

2 [3.1] Konstatēts, ka „Gyges Limited” un „Steropes Limited” reģistrējušas  pārstāvniecības 
Latvijā2009.gada 17 decembrī – prasības pieteikuma iesniegšanas dienā.  
[3.2] Atsaucoties uz Civilprocesa likuma 26.pantu, tiesa norādījusi, ka prasību pret fizisko 
personuceļ tiesā pēc tās dzīvesvietas, savukārt prasību pret juridisko personu ce ļ tiesā pēc 
tās atrašanās vietas (juridiskās adreses).  
Pirmās instances tiesa atzinusi par pierādītu atbildētāju norādīto argumentu, ka /pers.A/  dzīvesvieta 
atrodas Šveices Konfederācijā, nevis Latvijā.  
Attiecībā uz juridiskās personas atrašanās vietu ties a spriedumā konstatējusi, ka atbildētāju 
„Yelverton Investment B.V.” un „Yelverton Investments B.V.” domicils atrodas Nīderlandes 
Karalistē, Amsterdamā.  
[3.3] Novērtējot iesniegto prasības pieteikumu gan sākotnējā, gan jaunajā redakcijā, 
tiesakonstatējusi, ka ne pastāv arī neviens no Civilprocesa likuma 27. un 28.pantā 
minētajiem gadījumiem, kas būtu par pamatu prasības celšanai Rīgas pilsētas Zemgales 
priekšpilsētas tiesā.  
Lai gan „Gyges Limited” un „Steropes Limited” prasības pieteikuma iesniegšanas dienā 
reģist rējušas pārstāvniecības Latvijā un Civilprocesa likuma 28.panta pirmā daļa paredz, ka prasību 
var celt arī pēc filiāles vai pārstāvniecības juridiskās adreses, tiesa norādījusi, ka minētā panta 
piemērošanai svarīgs ir apstāklis, vai prasība radusies sakarā  ar juridiskās personas filiāles vai 
pārstāvniecības darbību.  
Šajā sakarā, iepazīstoties ar prasības pieteikumu, tiesa secinājusi, ka strīds starp pusēm par akciju 
īpašuma tiesībām vai valdījuma aizskārumu radies jau 2006.gadā – laikā, kad prasītāju 
pārstā vniecības Latvijā reģistrētas nebija, tādējādi norādītā norma nav piemērojama. Turklāt minēto 
apsvērumu dēļ nav piemērojama arī Civilprocesa likuma 28.panta piektā daļa, kas noteic, ka 
prasību par mantas atdošanu vai tās vērtības atlīdzināšanu persona var celt arī pēc savas 
dzīvesvietas.  
[3.4] Attiecībā uz Civilprocesa likuma 28.panta ceturto daļu, kas paredz, ka prasību par 
fiziskās vaijuridiskās personas mantai nodarītajiem zaudējumiem var celt arī pēc to 
nodarīšanas vietas, tiesa konstatējusi, ka no prasības j aunās redakcijas izriet, ka „Gyges 
Limited” un „Steropes Limited” ieskatā atbildētāji ir samazinājuši AS „Ventbunkers” akciju 
vērtību. Lēmumā norādīts, ka tikai AS „Ventbunkers” būtu tiesības celt tiesā attiecīgu 
prasību par zaudējumu piedziņu, līdz ar to „Gyges Limited” un „Steropes Limited” nav 
prasījuma tiesību par zaudējumu piedziņu, kas nodarīti AS „Ventbunkers”.  
Lēmumā ir atzīts, ka „Gyges Limited” un „Steropes Limited” bez likumīga pamata ir cēlušas 
prasību par zaudējumu piedziņu AS „Ventbunkers” int eresēs, jo atbilstoši Komerclikuma 172.panta 
pirmajai daļai, prasību pret dibinātājiem, valdes vai padomes locekļiem vai revidentu sabiedrība ceļ, 
pamatojoties uz dalībnieku sapulces lēmumu, kurš pieņemts ar klātesošo vienkāršu balsu 
vairākumu.  
[3.5] Pirmās inst ances tiesas ieskatā, atbildētāji savos iebildumos attiecībā uz strīda 
jurisdikcijupamatoti atsaukušies uz Eiropas Padomes Regulu (EK) Nr.44/2001 (2000.gada 
22.decembris) Par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās  
(turpmā k tekstā - Briseles I Regula). Minētās regulas 2.pants noteic, ka personas, kuru 
domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts 
tiesā. Uz personām, kuras nav tās dalībvalsts pilsoņi, kurā atrodas to domicil s, attiecas 
jurisdikcijas normas, ko piemēro attiecīgās valsts pilsoņiem.  
Briseles I Regulas 3.pants noteic, ka personas, kuru domicils ir kādā no dalībvalstīm, var iesūdzēt 
citas dalībvalsts tiesā, vienīgi izmantojot šīs nodaļas 2. līdz 7.iedaļā noteiktās  normas, no kurām 3., 
4. un 5.iedaļā minētie noteikumi attiecas uz apdrošināšanas tiesībām, patērētāju un darba tiesībām, 
kas neatbilst konkrētās prasības priekšmetam. Prasība nav saistīta arī ar nevienu citu no Briseles I 
Regulas 2.iedaļā noteiktajiem īpa šās piekritības gadījumiem, tādējādi tiesa atzinusi, ka nav leģitīma 
pamata dibināt jurisdikciju Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesā uz Briseles I Regulā 
ietvertajiem izņēmuma jurisdikcijas noteikumiem.  
3 [3.6] Latvijas tiesu jurisdikcija nav nodibināma a rī uz Briseles I Regulas 6.panta 1.punkta 
pamata,jo nevienam no atbildētājiem nav domicils Latvijā.  
[3.7] Briseles I Regulas 5.panta 5.punktā ir paredzēta īpašā jurisdikcija, saskaņā ar kuru 
personu,kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdz ēt attiecībā uz strīdiem, 
kas rodas kādas filiāles, aģentūras vai cita uzņēmuma darbību dēļ, filiāles, aģentūras vai cita 
uzņēmuma atrašanās vietas tiesā. Taču, kā jau iepriekš norādīts, strīds šajā lietā nav radies 
„Gyges Limited” un „Steropes Limited” pā rstāvniecību darbību rezultātā.  
  
[4] Izskatījusi lietu sakarā ar prasītāju iesniegto blakus sūdzību, Rīgas apgabaltiesas Civillietu 
tiesaskolēģija ar 2013.gada 9.maija lēmumu „Gyges Limited” un „Steropes Limited” blakus 
sūdzību noraidījusi.  
Lēmums pamatots ar  šādiem argumentiem.  
[4.1] Tā kā lietā nav strīda par to, ka prasītājiem ir reģistrētas pārstāvniecības Latvijas 
Republikā,savukārt atbildētāju „Yelverton Investments B.V.” un „Yelverton Investment 
B.V.” domicils atrodas Nīderlandes Karalistē, Amsterdamā, bet at bildētāja /pers.A/  dzīves 
vieta ir Šveices Konfederācijā, Zollikon, tiesa atzinusi, ka prasības piekritība ir izvērtējama, 
ievērojot gan Briseles I Regulu, gan Lugāno konvenciju, gan arī Latvijas Civilprocesa 
likuma normas.  
Atsaucoties uz Civilprocesa likuma 447.1 panta otro daļu, Civillietu tiesas kolēģija pievienojusies 
pirmās instances tiesas lēmumā norādītajiem motīviem un atzinusi tos par pietiekamiem daļā par 
Latvijas tiesu jurisdikcijas izvērtējumu saskaņā ar Briseles I Regulas 3.iedaļu, 4.iedaļu  un 5.iedaļu, 
6.panta 1.punktu, kā arī daļā par Regulas 5.panta 1., 2., 3., 6. un 7.punkta neatbilstību konkrētās 
prasības priekšmetam. Tāpat tiesas kolēģija atzinusi par pietiekamu pirmās instances lēmumā 
norādīto piekritības izvērtējumu pēc /pers.A/  dzīvesvietas saskaņā ar Civilprocesa likuma 26.panta 
pirmo daļu, papildus norādot, ka arī Lugāno konvencijas 59.pants ir saistījis jurisdikcijas kritērija 
izvērtējumu ar fiziskās personas, pret kuru vērsts prasījums, domicilu.  
[4.2] Tiesa konstatējusi, ka prasība ce lta, pamatojoties uz Civilprocesa likuma 28.panta 
pirmajādaļā noteikto piekritību pēc prasītāja izvēles, jo strīds ir radies sakarā ar juridiskās 
personas vai pārstāvniecības darbību (analoģiska piekritības pazīme ir norādīta arī Briseles I 
Regulas 5.panta  5.punktā).  
Minētā norma nepārprotami ir saistījusi strīda izcelšanos ar pārstāvniecību darbību, tādējādi šai 
darbībai jābūt saistītai ar prasītāju komercdarbību vai saimniecisko darbību.  
Civillietu tiesas kolēģija piekritusi pirmās instances atzinumam, ka , lemjot par piekritību, nav 
pamata Briseles I Regulas 5.panta 5.punkta un Civilprocesa likuma 28.panta pirmās daļas 
piemērošanai, jo prasītāji pārstāvniecību juridisko adresi Latvijā ir reģistrējuši tajā pašā dienā, kad 
vērsušies Zemgales priekšpilsētas t iesā ar prasību, līdz ar to nav pamata uzskatīt, ka strīds ir radies 
prasītāju pārstāvniecību darbības rezultātā.  
[4.3] No prasības izriet, ka prasītāji to ir cēluši savās interesēs, līdz ar to nav juridiska 
pamataatsaukties uz AS „Ventbunkers”, kura nav lietas dalībnieks, interesi vai tiesību 
aizskārumu šajā lietā.  
Ņemot vērā minēto, nav piemērojama arī Komerclikuma 172.panta pirmā daļa, jo prasītāji ir AS 
„Ventbunkers” akcionāri, bet Komerclikuma 172.pants noteic, kādā kārtībā ir ceļama sabiedrības 
prasība pret  dibinātājiem, valdes vai padomes locekļiem vai revidentu.  
[4.4] Pirmās instances tiesa savā lēmumā, atsaucoties uz Civilprocesa likuma 28.panta 
ceturto daļu,minēto normu nav analizējusi.  
Par nepamatotiem atzīti prasītāju argumenti, ka pietiek ar pārstāvniecību juridiskās adreses 
reģistrāciju Zemgales priekšpilsētas tiesas teritorijā, lai šo adresi uzskatītu par zaudējumu 
nodarīšanas vietu, jo šāda tiesību normas interpretācija ir nepamatota un sašaurināta. Lai būtu 
pamats piemērot Civilprocesa likuma 28.panta ce turto daļu, ir jākonstatē zaudējumu nodarīšanas 
vietas saistība ar tās tiesas piekritības teritoriju, kurā iesniegta prasība.  
4 No prasības jaunās redakcijas izriet, ka prasītāju ieskatā zaudējumi „Gyges Limited” un „Steropes 
Limited” ir radušies no /pers.A/  un viņa juridiskajā kontrolē esošo „Yelverton Investments B.V.”, 
„Yelverton Investment B.V.” darbībām, jo nebūdami akciju patiesie īpašnieki, viņi ir rīkojušies ar 
akcijām kā ar sev piederošo mantu, tostarp, sasaucot akcionāru sapulces, kas notika Šveicē.  
Likumdevēja mērķis, piešķirot prasītājam tiesības celt prasību pēc to zaudējumu nodarīšanas vietas, 
nepārprotami ir bijis atvieglot tiesvedības procesu, lai to apstākļu un darbību izvērtēšana, kas 
saistīta ar zaudējumu nodarīšanu, notiktu pēc iespējas tuv āk nodarīšanas vietas apstākļiem.  
No prasības jaunās redakcijas un blakus sūdzības nav secināms, kā atbildētāju darbības Šveicē, kas 
nodarījušas prasītājiem zaudējumus, ir saistītas ar atbildētāju pārstāvniecību juridisko adresi Rīgā 
kā zaudējumu nodarīšan as vietu. Blakus sūdzības iesniedzēju arguments, ka piekritības noteikšanai 
tiesai ir jāņem vērā, ka iespējamais spriedums par zaudējumu piedziņu tiks izpildīts Latvijā, nav 
juridiski pamatots un nav attiecināms uz Civilprocesa likuma 28.panta ceturtajā da ļā norādītajām 
pazīmēm.  
  
[5] Blakus sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 9.maija 
lēmumuiesniedzis prasītāju pārstāvis, lūdzot lēmumu atcelt un nodot jautājumu jaunai izskatīšanai.  
Blakus sūdzība pamatota ar šādiem argumentiem.  
[5.1] Tiesa nav ņēmusi vērā apstākli, ka starp konkrētajiem atbildētājiem un prasītājiem 
notiek citastiesvedības dažādu instanču Latvijas tiesās, kur nav saskatīti šķēršļi lietu 
iztiesāšanai Latvijā. Piemēram, 2010.gada 3.martā Rīgas apgabaltiesā ierosināta civ illieta 
Nr. C04228610, kurā, cita starpā, pieteikti gandrīz identiski prasījumi. Minētā lieta skatīta 
pēc būtības ne vien Rīgas apgabaltiesā, bet arī Augstākās tiesas Civillietu tiesu palātā un 
minētās lietas ietvaros skatītas blakus sūdzības arī Augstākās  tiesas Senātā.  
Satversmes tiesa ir atzinusi, ka „ vienveidīga tiesu prakse ir nozīmīga, raugoties no tiesību uz 
taisnīgu tiesu viedokļa ” (sk. Satversmes tiesas 2010.gada 7.oktobra sprieduma lietā Nr. 2010 -01-
01 secinājumu daļas 15.3.punktu).  
[5.2] Civilprocesa l ikuma 28.panta pirmās daļas norma paredz kritēriju „ prasību, kas 
radusies sakarā ar juridiskās personas [..] pārstāvniecības darbību ”, savukārt tiesa 
izvēlējusies no normas atšķirīgu formulējumu, proti – „prasība nav radusies pārstāvniecību 
darbību rezultā tā”. Tiesību normā minētais vārds „sakarā” norāda uz to, ka nepieciešams 
vienīgi konstatēt saistību starp juridiskas personas pārstāvniecības darbību un celto prasību.  
Turklāt atbilstoši Komerclikuma 25.panta astotajai daļai pārstāvniecība nav juridiskā pe rsona, un tai 
nav tiesību veikt komercdarbību Latvijā. No tiesas interpretācijas izriet, ka nav iespējams celt 
prasību Latvijā jautājumos, kas saistīti, jeb ir sakarā ar pārstāvētā ārvalstu komersanta 
komercdarbību.  
[5.3] Tiesa bez ievērības atstājusi apstākli, ka celti nevis prasījumi, kuru pamats radies 
vienānoteiktā brīdī, bet gan tie ir ilgstoši tiesību pārkāpumi – valdījuma traucējums pastāv 
un rodas ne vien tad, kad konstatējams tā vēsturiskais sākums, bet gan katru mirkli kamēr 
tas turpinās.  
[5.4] Nevar būt tiesiska tāda Civilprocesa tiesību normu piemērošanas prakse, kas novirza 
uznezināmu ārvalstu tiesām strīdus saistībā ar dalībnieku tiesībām uz Latvijas sabiedrības 
daļām un to pārvaldi, kas balstīta uz Latvijas Civillikuma un Komerclikuma normām , kā arī 
saistībā ar komersantiem Latvijā radītiem zaudējumiem. Turklāt prasības apmierināšanas 
gadījumā izpilde notiktu Latvijā un šajā sakarā būtu nepieciešams atkārtoti vērsties Latvijas 
tiesā ārvalstu nolēmuma atzīšanai.  
[5.5] Nevar piekrist arī spriedumā pa ustajai interpretācijai, piemērojot Civilprocesa 
likuma 28.pantaceturto daļu. Sabiedrībām nodarīto zaudējumu raksturs liecina par to, ka 
zaudējumi ir saistīti ar Latvijas AS „Ventbunkers”, līdz ar ko tie ir nodarīti Latvijā.  
Akcionāru tiesību realizēšana a ttiecībā uz Latvijas sabiedrībām un ar to saistītie zaudējumi saistāmi 
vienīgi ar Latviju, jo jebkuras akcionāru tiesības attiecībā uz Latvijas sabiedrību ir iespējams 
realizēt nevis abstrakti jebkurā valstī, bet gan tikai Latvijā atbilstoši Komerclikuma n oteikumiem. 
5 [5.6] Ņemot vērā minētos argumentus, tiesa kļūdaini piemērojusi Civilprocesa likuma 28.panta 
pirmo un ceturto daļu, kā arī Briseles I Regulas 5.panta 5.punktu.  
  
[6] Pārbaudījis blakus sūdzības argumentus, Civillietu departaments atzīst, ka apstrīd ētais 
lēmumsir atceļams.  
[6.1] Civilprocesa likuma 127.panta pirmajā daļā noteikts, ka jebkura pilngadīga un 
rīcībspējīgapersona vai juridiska persona var celt tiesā prasību, lai aizstāvētu savas 
aizskartās vai apstrīdētās civilās tiesības. Minētais atbilst Civ ilprocesa likuma 1.panta 
pirmajā daļā noteiktajam, ka katrai fiziskajai un juridiskajai personai ir tiesības uz savu 
aizskarto vai apstrīdēto tiesību vai ar likumu aizsargāto interešu aizsardzību tiesā.  
Vienlaikus, lai īstenotu šīs tiesības uz prasību, nep ieciešams konstatēt visus prasības 
priekšnoteikumus, kas iedalās subjektīvajos un objektīvajos.  
Prasības subjektīvais priekšnoteikums ir personas civilprocesuālā rīcībspēja (sk. Civilprocesa 
likuma 72.pantu). Savukārt objektīvie priekšnoteikumi iedalāmi po zitīvajos un negatīvajos. 
Pozitīvie priekšnoteikumi nozīmē, ka prasību var celt tikai gadījumā, ja ir ievēroti likumā noteiktie 
lietas pakļautības, piekritības, atsevišķu lietu strīdu izskatīšanas kārtības speciālie noteikumi. 
Negatīvie priekšnoteikumi par edz tādu apstākļu neesamību, kuriem pastāvot, nav tiesības griezties 
tiesā, piemēram, lieta pēc būtības jau vienreiz izskatīta, noslēgts izlīgums, noslēgta vienošanās par 
strīdus nodošanu šķīrējtiesā (sk. sal. Civilprocesa likuma komentāri. I daļa (1 -28.no daļa). Prof. 
K.Torgāna zinātniskā redakcijā. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2011, 318.lpp.).  
[6.2] Konkrētajā gadījumā apelācijas instances tiesa ir izbeigusi tiesvedību lietā, atzīstot, 
ka strīdaizskatīšana nav pakļauta Latvijas jurisdikcijai. Līdz ar to, izvērtēj ot prasītāju blakus 
sūdzībā ietvertos argumentus, ir nepieciešams noskaidrot, vai iesniegtā prasība ir pakļauta 
izskatīšanai Latvijas tiesā.  
[6.2.1] Pēc vispārēja noteikuma prasība ceļama pēc atbildētāja deklarētās dzīves vietas vai 
juridiskās adreses (sk.  Civilprocesa likuma 26.pantu).  
Minētais izriet arī no Briseles I Regulas 2. panta un 11.apsvēruma, kurā noteikts, ka jurisdikcijas 
normām jābūt ļoti skaidri nosakāmām, un tām jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti 
ir atbildētāja domicils u n jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot 
dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesas prāvas priekšmets vai pušu autonomija garantē citu 
sasaistes faktoru.  
Proti, izņēmums no šīs vispārējās normas ir tikai šajā regulā pare dzētās īpašās jurisdikcijas normas, 
kas piemērojamas ierobežotā skaitā gadījumu, kuros atbildētājs atkarībā no situācijas ir jāsauc vai 
var tikt saukts pie atbildības citas dalībvalsts tiesā (sk. arī Regulas Nr.44/2001 12.apsvērumu, kā arī 
Eiropas Kopienu Tiesas 2006. gada 13. jūlija sprieduma lietā C?103/05 Reisch Montage, 22. 
punktu un tajā minēto judikatūru) . Tādējādi Eiropas Savienības Tiesa ir sniegusi šauru 
interpretāciju saistībā ar Regulas Nr. 44/2001 22. pantā paredzētajiem izņēmuma jurisdikcijas 
noteikumiem (sk. Eiropas Kopienu Tiesas2008. gada 2. oktobra sprieduma lietā C?372/07 Hassett 
un Doherty, 18. un 19. punktu) . 
Arī, interpretējot 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi 
civillietās un komerclietās 16.panta noteikumus, kas būtībā ir identiski Briseles I Regulas 22. pantā 
ietvertajiem noteikumiem, Eiropas Savienības tiesa atzinusi, ka šie noteikumi nav interpretējami 
plašāk, kā to prasa šo noteikumu mērķis (sk.Eiropas Kopienu Tiesas 1977. gada 14. decembra 
sprieduma lietā 73/77 Sanders, Recueil, 17. un 18. punktu; 2000. gada 27. janvāra sprieduma lietā 
C?8/98 Dansommer, Recueil, 21. punktu).  
Tādējādi, ievērojot, ka atbildētāja /pers.A/  dzīvesvieta atrodas Šveices Konfederācijā (sk. lietas 
1.sēj. 235. - 237.lpp.) , bet atbildētāju „Yelverton Investment B.V.” un „Yelverton Investments 
B.V.” domicils atrodas Nīderlandes Karalistē, Amsterdamā (sk. lietas 1.sēj. 217. 232.lpp.) , nevis 
Latvijā, secināms, ka pēc vispārēja noteikuma prasītāju prasība nav pakļauta Latvijas jurisdikcijai.  
Respektīvi ir pārbaudāms, vai papildus atbildētāja domicilam konstatējams alternatīvs jurisdikcijas 
pamatojums.  
6  [6.2.2] Civillietu departamenta ieskatā, nav pamatots prasītāju arguments, ka atbilstoši 
Civilprocesa likuma 28.panta p irmās daļas noteikumiem lieta ir izskatāma Latvijas tiesā (sk. šā 
lēmuma 5.2.punktu).  
Civilprocesa likuma 28.panta pirmā daļa noteic, ka prasību, kas radusies  sakarā ar juridiskās 
personas filiāles vai pārstāvniecības darbību, var celt tiesā arī pēc  fili āles vai pārstāvniecības 
juridiskās adreses.  
Līdzīgs regulējums paredzēts arī Briseles I Regulas 5.panta 5.punktā.  
Iepriekš minētās tiesību normas neparedz atkāpi no vispārējā noteikuma, ka prasība tiek celta pēc 
atbildētāja domicila (sk. šā lēmuma 6.2.1.p unktu) , bet paredz, ka attiecībā uz strīdiem, kas rodas 
kādas filiāles vai pārstāvniecības darbību dēļ, prasība var tikt celta arī pret šīm personām kā 
atbildētājiem. Turklāt ņemama vērā arī Eiropas Savienības tiesas judikatūra jautājumā par Briseles I 
Regulas 5.panta 5.punkta interpretāciju, proti, ka interpretēdama jēdzienus “filiāle” vai “cita 
struktūra”, Eiropas Savienības tiesa ir identificējusi divus kritērijus, kas nosaka, vai tiesvedība tiesā 
par kādas no šo kategoriju struktūrvienībām darbību ir sa istīta ar dalībvalsti. Pirmkārt, jēdziens 
“filiāle”, “aģentūra” un “cita struktūra” prezumē darījumu veikšanas centra esamību, kas ilgtermiņā 
uzdodas kā mātes uzņēmuma atvasinājums uz ārpusi. Šim centram ir jābūt vadībai un materiālā ziņā 
aprīkotam tā, lai  tas būtu spējīgs slēgt darījumus ar trešajām personām un tām nebūtu tieši jāvēršas 
mātes uzņēmumā (sk. Eiropas Savienības Tiesas 2012.gada 19.jūlija sprieduma lietā 
Nr.154/11Ahmed Mahamdia pret Alžīrijas Tautas Demokrātisko Republiku, 48.punktu) . Otrkārt,  
strīdam būtu jāattiecas vai nu uz darbībām, kas saistītas ar šo vienību ekspluatāciju, vai arī 
saistībām, ko tās uzņēmušās mātes uzņēmuma vārdā, ja šīs saistības ir jāizpilda valstī, kur tās 
atrodas (sk. Eiropas Savienības Tiesas 2012.gada 19.jūlija sprie duma lietā Nr.154/11Ahmed 
Mahamdia pret Alžīrijas Tautas Demokrātisko Republiku, 48.punktu) . 
Konkrētajā gadījumā nav strīda, ka atbildētājiem nav pārstāvniecības vai filiāles Latvijā. Līdz ar to 
nepastāv iepriekš minētajās tiesību normās paredzētie priekšn osacījumi, kas varētu būt par pamatu 
atzinumam, ka lieta ir pakļauta Latvijas jurisdikcijai.    
Savukārt apstāklim, ka prasītāji „Gyges Limited” un „Steropes Limited” prasības iesniegšanas 
dienā reģistrējušas pārstāvniecības Latvijā, nav nekādas tiesiskas nozīmes.  
[6.2.3] Civillietu departaments piekrīt blakus sūdzības iesniedzēja norādei, ka tiesa bez tiesiska 
pamata, izvērtējot jautājumu par konkrētās lietas pakļautību Latvijas jurisdikcijai, nav vērtējusi 
apstākli, ka starp konkrētajiem prasītājiem un at bildētājiem notiek citas tiesvedības dažādu instanču 
Latvijas tiesās, t.sk. par prasījumiem, kuri, prasītāju ieskatā, ir gandrīz identiski prasījumiem šajā 
lietā.  
No Briseles I Regulas 15.apsvēruma izriet, ka saskaņotas tiesas spriešanas nodrošināšanas in teresēs 
jāsamazina vienlaicīgas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs netaisa pretrunīgus 
spriedumus. Proti, jābūt skaidram un iedarbīgam mehānismam, lai izšķirtu jautājumu par paralēlām 
procedūrām ( lis pendens)  [..]. Šajā sakarā, cita starp, Briseles I Regulas 6.panta pirmais punkts 
noteic, ka personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt, ja tā ir viens no vairākiem 
apsūdzētajiem (atbildētājiem) , tās vietas tiesā, kurā kādam  no apsūdzētajiem (atbildētājiem)  ir 
domicils , ar noteikumu, ka prasības ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās izskatīt kopā, lai novērstu 
nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība. Tāpat arī gadījumā, ja tiek celta 
pretprasība, kuras iemesls ir tas pats līgums vai fakti, kas bi ja pamatprasības pamatā, tad personu, 
neatkarīgi no tās domicila, var iesūdzēt tiesā, kurā izskata pamatprasību (sk. Briseles I Regulas 
6.panta 3.punktu).     
 Eiropas Savienības tiesa atzinusi – lai piemērotu Briseles I Regulas 6. panta 1. punktu, ir 
jāpārbauda, vai dažādas prasības, kuras cēlis viens un tas pats prasības iesniedzējs pret dažādiem 
atbildētājiem, savā starpā ir tā saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt kopā, lai novērstu nesavienojamu 
spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība vienas u n tās pašas faktiskās un juridiskās situācijas 
ietvaros. Proti, valsts tiesai jāizvērtē, vai tajā celtās prasības ir savstarpēji saistītas, t.i., vai pastāv 
nesavienojamu spriedumu risks, ja prasības tiks izskatītas atsevišķi, un šajā sakarā jāņem vērā vis i 
no lietas materiāliem izrietošie fakti, kas vajadzības gadījumā un bez nepieciešamības tos izvērtēt 
7 var likt tiesai ņemt vērā tajā celto prasību juridiskos pamatus (sk. Eiropas Kopienu Tiesas 
2007.gada 11.oktobra sprieduma lietā Nr.C -98/06    Freeport pl c pret Olle Arnoldsson, 
39.41.punktu) . 
Piemēram, situācijā, ja vienas un tās pašas puses iesaistītas divās tiesvedībās dažādās 
Līgumslēdzējas valstīs, kuru pamatā ir tas pats „prasības pamats”, proti, tādas pašas līguma 
attiecības, kurā viena puse cenšas panākt līguma izpildi, bet otra cenšas p anākt tā atcelšanu, tad 
secināms, ka prasība par līguma izpildi ir vērsta uz to, lai tas stātos spēkā, bet prasība par tā 
atcelšanu ir vērsta uz to, lai tam tieši atņemtu jebkādu spēku. Tādējādi abu prasību centrā ir 
jautājums par to, vai līgums ir saistoš s.  
Šādos procesuālos apstākļos jāsecina, ka abām prasībām ir viens un tas pats prasības priekšmets, jo 
šo jēdzienu nevar ierobežot tā, ka tas nozīmētu divas prasības, kas ir pilnīgi vienādas.  
Ja tādos apstākļos, minēto jautājumu par vienu un to pašu liet u neizlemtu vienīgi tā tiesa, kurā 
iesniegta prasība par līguma izpildi un kas pirmā ierosināja lietu, pastāvētu iespēja, ka tai pusei, kas 
cenšas panākt sev labvēlīga sprieduma atzīšanu, varētu to liegt saskaņā ar Briseles I Regulas 
34.panta 3.punktu, jo nevar būt šaubu, ka spriedums, kas pasludināts Līgumslēdzējā valstī un 
nosaka, ka līgums ir jāizpilda, netiktu atzīts valstī, kurā atzīšana tiktu pieteikta, ja šī valsts tiesa 
būtu pasludinājusi spriedumu, ar kuru līgums  tiek atcelts. Šāds iznākums, kas i erobežo katra 
sprieduma spēkā esamību ar attiecīgu valsts teritoriju, būtu pretrunā Briseles I Regulas mērķiem, 
kuri paredz stiprināt tiesisko aizsardzību visā Kopienas teritorijā un nodrošināt vienā Līgumslēdzējā 
valstī pasludināta sprieduma atzīšanu citā s Līgumslēdzējas valstīs (sk. sal. Eiropas Kopienu Tiesas 
1987.gada 8.gada spriedumu lietā Nr.144/86 Gulbisch Maschinenfabrik KG pret Džulio Palumbo, 
9. -18.punktu).  
Rezumējot iepriekš minēto, Civillietu departaments atzīst, ja prasītājas Latvijas jurisdi kcijas 
pamatojumam izvirzījušas argumentu, ka iesniegtās prasības pamats un priekšmets ir gandrīz 
identisks citām prasībām, kas tiek izskatītas dažādās Latvijas tiesu instancēs, tad prasītājam tas 
konkrēti ir jānorāda un tiesai, kas izskata jautājumu par l ietas jurisdikciju, ir jāpārbauda, vai 
iesniegtā prasība, kas pēc vispārēja noteikuma nebūtu skatāma Latvijā (sk. šā lēmuma 
6.2.1.punktu),  un prasītāju norādītās citas prasības, kas tiek izskatītas dažādas Latvijas tiesu 
instancēs, neradīs spriedumu nesavi enojamības risku.  
Kā redzams no apelācijas instances tiesas lēmuma, tad tiesa šos iepriekš minētos apstākļus nav 
pārbaudījusi. Līdz ar to tās lēmumu nevar atzīt par tiesisku un pamatotu, tamdēļ tas ir atceļams, 
nododot jautājumu jaunai izlemšanai apelācij as instances tiesai.  
  
[7] Ņemot vērā, ka blakus sūdzība ir apmierināta un Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas 
kolēģijas2013.gada 9.maija lēmums tiek atcelts, atbilstoši Civilprocesa likuma 458. panta otrajai 
daļai ir atmaksājama par blakus sūdzības iesniegš anu iemaksātā drošības nauda.  
  
[8] Pamatojoties uz Civilprocesa likuma 448.panta pirmās daļas 2.punktu un 458.panta otro 
daļu,Civillietu departaments  
  
nolēma:  
  
atcelt Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 9.maija lēmumu un nododot 
jautāj umu jaunai izskatīšanai tai tiesai, kura lēmumu pieņēmusi.  
Atmaksāt Aijai Veldrumai samaksāto drošības naudu 56,91 euro. 
Lēmums nav pārsūdzams.  
  
               Tiesnesis                                                           N. Salenieks   
               Tiesnesis                                                           V.Jonikāns  
  
               Tiesnesis                                                           V. Maksimovs