Publicēts:
"Latvijas Vēstnesis"
, 168 (2743),
19.11.2002., "Ziņotājs", 23,
12.12.2002.
Izdevējs: 
Saeima
Veids: 
likums
Pieņemts: 
31.10.2002.
Stājas spēkā: 
01.01.2003.
Attēlotā redakcija:
 01.01.2018. - 31.12.2018.
Grozījumi:
19.12.2002. likums / LV, 189 (2764), 28.12.2002. / Stājas spēkā 01.01.2003.
17.06.2004. likums / LV, 101 (3049), 29.06.2004. / Stājas spēkā 13.07.2004.
25.11.2004. likums / LV, 199 (3147), 15.12.2004. / Stājas spēkā 29.12.2004.
25.05.2006. likums / LV, 92 (3460), 14.06.2006. / Stājas spēkā 28.06.2006.
03.05.2007. likums / LV, 83 (3659), 24.05.2007. / Stājas spēkā 07.06.2007.
21.06.2007. likums / LV, 107 (3683), 05.07.2007. / Stājas spēkā 19.07.2007.
20.12.2007. likums / LV, 208 (3784), 29.12.2007. / Stājas spēkā 30.12.2007.
18.09.2008. likums / LV, 150 (3934), 26.09.2008. / Stājas spēkā 01.10.2008.
18.12.2008. likums / LV, 202 (3986), 30.12.2008. / Stājas spēkā 01.01.2009.
07.05.2009. likums / LV, 82 (4068), 27.05.2009. / Stājas spēkā 01.07.2009.
29.10.2009. likums / LV, 182 (4168), 17.11.2009. / Stājas spēkā 01.12.2009.
21.01.2010. likums / LV, 19 (4211), 03.02.2010. / Stājas spēkā 04.02.2010.
07.10.2010. likums / LV, 170 (4362), 27.10.2010. / Stājas spēkā 10.11.2010.
08.07.2011. likums / LV, 117 (4515), 28.07.2011. / Stājas spēkā 01.01.2012.
15.12.2011. likums / LV, 202 (4600), 23.12.2011. / Stājas spēkā 30.12.2011.
06.12.2012. likums / LV, 201 (4804), 21.12.2012. / Stājas spēkā 22.12.2012.
14.11.2013. likums / LV, 234 (5040), 29.11.2013. / Stājas spēkā 18.12.2013.
17.12.2014. likums / LV, 257 (5317), 30.12.2014. / Stājas spēkā 01.01.2015.
26.11.2015. likums / LV, 235 (5553), 01.12.2015. / Stājas spēkā 02.12.2015.
10.11.2016. likums / LV, 230 (5802), 25.11.2016. / Stājas spēkā 09.12.2016.
12.01.2017. likums / LV, 21 (5848), 26.01.2017. / Stājas spēkā 09.02.2017.
Saeima ir pieņēmusi un Valsts 
prezidents izsludina šādu likumu:
Sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības likums
I nodaļa 
Vispārīgie noteikumi
1.pants. Likumā lietotie termini
Likumā ir lietoti šādi termini:
1)
 aprūpe mājās
 — pakalpojumi mājās pamatvajadzību apmierināšanai personām, kuras objektīvu apstākļu dēļ
nevar sevi aprūpēt;
2)
 dienas aprūpes centrs 
— institūcija, kas dienas laikā nodrošina sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas pakalpojumus, sociālo prasmju attīstību, izglītošanu un brīvā laika pavadīšanas iespējas
personām ar garīga rakstura traucējumiem, invalīdiem, bērniem no trūcīgām ģimenēm un ģimenēm, kurās ir
bērna attīstībai nelabvēlīgi apstākļi, kā arī personām, kuras sasniegušas vecumu, kas dod tiesības saņemt
valsts vecuma pensiju (turpmāk — pensijas vecuma personām);
3) 
dzīves kvalitāte
 — personas, ģimenes, personu grupas, sabiedrības labklājības rādītājs, kas ietver fizisko
un garīgo veselību, brīvo laiku un tā izmantošanu, darbu, izglītību, saikni ar sabiedrību, tiesības patstāvīgi
1
/
29
pieņemt lēmumus un tos realizēt, kā arī materiālo nodrošinājumu;
4)
 funkcionālais traucējums 
— slimības, traumas vai iedzimta defekta izraisīts fiziska vai garīga rakstura
traucējums, kas ierobežo personas spējas strādāt, aprūpēt sevi un apgrūtina personas iekļaušanos sabiedrībā;
5) 
grupu māja (dzīvoklis)
 — māja vai atsevišķs dzīvoklis, kurā personai ar garīga rakstura traucējumiem
nodrošina mājokli, individuālu atbalstu sociālo problēmu risināšanā un, ja nepieciešams, sociālo aprūpi;
6)
 ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcija 
— sociālā institūcija, kas nodrošina
personai, kura vecuma vai veselības stāvokļa dēļ nespēj sevi aprūpēt, kā arī bāreņiem un bez vecāku gādības
palikušiem bērniem mājokli, pilnu aprūpi un sociālo rehabilitāciju;
7)
 klients 
— persona, kas saņem sociālos pakalpojumus vai sociālo palīdzību;
8)
 krīzes centrs 
— sociālā institūcija, kurā tiek sniegta īslaicīga psiholoģiska un cita veida palīdzība krīzes
situācijā nonākušām personām;
9)
 naktspatversme 
— sociālā institūcija, kas personām bez noteiktas dzīvesvietas vai krīzes situācijā
nonākušām personām nodrošina naktsmītni, vakariņas un personiskās higiēnas iespējas;
10)
 pabalsts garantētā minimālā ienākumu līmeņa nodrošināšanai
 — naudas un mantiskais pabalsts vai
naudas vai mantiskais pabalsts, ko piešķir ģimenēm vai atsevišķi dzīvojošām personām, kuras objektīvu
apstākļu dēļ negūst pietiekamus ienākumus un kuras atzītas par trūcīgām. Šis pabalsts nodrošina katram
ģimenes loceklim garantēto minimālo ienākumu līmeni;
11)
 pamatvajadzības 
— ēdiens, apģērbs, mājoklis, veselības aprūpe, obligātā izglītība;
12)
 patversme
 — sociālā institūcija, kas personām bez noteiktas dzīvesvietas vai krīzes situācijā nonākušām
personām nodrošina īslaicīgas uzturēšanās iespējas, uzturu, personiskās higiēnas iespējas un sociālā darba
speciālistu pakalpojumus;
13) 
profesionālā rehabilitācija
 — pasākumu kopums, kas pēc individualizētas funkcionālo traucējumu
izvērtēšanas un profesionālās piemērotības noteikšanas personām darbspējīgā vecumā nodrošina jaunas
profesijas, profesionālo zināšanu vai prasmju apguvi vai atjaunošanu, tai skaitā profesionālās izglītības
programmu apgūšanu pamata un vidējās izglītības pakāpē un multidisciplinārus pakalpojumus integrācijai darba
tirgū;
14)
 psihosociālā palīdzība 
— sociālā darba virziens, kura nolūks ir palīdzēt indivīdam un ģimenei risināt
starppersonu un sociālās vides problēmas, sniedzot psiholoģisku un sociālu atbalstu;
15)
 servisa dzīvoklis 
— dzīvoklis, kas tiek izīrēts un ir pielāgots personai ar smagiem funkcionālajiem
traucējumiem, lai palielinātu personas iespējas dzīvot patstāvīgi un aprūpēt sevi;
16)
 sociālā darba speciālists 
— persona, kurai ir šajā likumā noteiktā izglītība un kura veic sociālā darbinieka,
karitatīvā sociālā darbinieka, sociālā aprūpētāja, sociālā rehabilitētāja vai sociālās palīdzības organizatora
profesionālos pienākumus;
17) 
sociālā palīdzība
 — naudas vai mantiskais pabalsts, kura piešķiršana balstās uz materiālo resursu
novērtēšanu personām (ģimenēm), kurām trūkst līdzekļu pamatvajadzību apmierināšanai;
18)
 sociālais dienests
 — pašvaldības izveidota iestāde, kas sniedz sociālo palīdzību, organizē un sniedz
sociālos pakalpojumus pašvaldības iedzīvotājiem;
19)
 sociālais darbs
 — profesionāla darbība, lai palīdzētu personām, ģimenēm, personu grupām un sabiedrībai
kopumā veicināt vai atjaunot savu spēju sociāli funkcionēt, kā arī radīt šai funkcionēšanai labvēlīgus apstākļus;
20)
 sociālās aprūpes pakalpojums
 — pasākumu kopums, kas vērsts uz to personu pamatvajadzību
apmierināšanu, kurām ir objektīvas grūtības aprūpēt sevi vecuma vai funkcionālo traucējumu dēļ, un ietver sevī
pakalpojumus personas dzīvesvietā un ilgstošas sociālās aprūpes institūcijās;
21)
 sociālās aprūpes pakalpojumi personas dzīvesvietā
 — pakalpojumi, kas tuvināti ģimenes videi [aprūpe
mājās, pakalpojumi dienas aprūpes centrā, servisa dzīvoklis, grupu māja (dzīvoklis) u.c.];
2
/
29
22)
 sociālās rehabilitācijas pakalpojumi personas dzīvesvietā
 
— pakalpojumi, kas ir pieejami dzīvesvietā
(individuāls sociālais darbs ar klientu, specializēto darbnīcu pakalpojumi, krīzes centru, dienas aprūpes centru
u.c. pakalpojumi);
23)
 sociālās rehabilitācijas pakalpojums —
 pasākumu kopums, kas vērsts uz sociālās funkcionēšanas
spēju atjaunošanu vai uzlabošanu, lai nodrošinātu sociālā statusa atgūšanu un iekļaušanos sabiedrībā, un ietver
sevī pakalpojumus personas dzīvesvietā un sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā vai
dzīvesvietā vai sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā;
24)
 sociālo pakalpojumu sniedzējs 
— persona, kas sniedz sociālās aprūpes, sociālās rehabilitācijas,
profesionālās rehabilitācijas un sociālā darba pakalpojumus;
25) 
specializētās darbnīcas
 — sociālās rehabilitācijas pakalpojums, kas nodrošina prasmes veicinošas
aktivitātes un speciālistu atbalstu personām ar funkcionāliem traucējumiem;
26)
 tehniskie palīglīdzekļi 
— aprīkojums vai tehniskās sistēmas, kas novērš, kompensē, atvieglo vai neitralizē
funkcijas pazeminājumu vai invaliditāti
27) 
pusceļa māja
 — sociālās rehabilitācijas institūcija vai ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijas struktūrvienība, kurā personām ar funkcionāliem traucējumiem nodrošina sociālo
rehabilitāciju, patstāvīgai dzīvei nepieciešamo pašaprūpes iemaņu un dzīves prasmju apgūšanu vai
nostiprināšanu;
28) 
supervīzija
 — mērķtiecīgi organizēts konsultatīvs un izglītojošs atbalsts sociālā darba speciālistiem viņu
profesionālās kompetences un profesionālās darbības kvalitātes pilnveidošanai;
29) 
cilvēku tirdzniecības upuris
 — persona, kura atzīta par cietušo noziedzīgā nodarījumā ar cilvēku
tirdzniecību vai kurai Valsts policija izsniegusi izziņu, ka tā ir cietusi cilvēku tirdzniecībā ārvalstī, kā arī persona,
kuru par atbilstošu cilvēku tirdzniecības upura kritērijiem atzinis sociālo pakalpojumu sniedzējs;
30) 
garīga rakstura traucējums
 — psihiska saslimšana vai garīgās attīstības traucējums, kas ierobežo
personas spējas strādāt un aprūpēt sevi, kā arī apgrūtina tās iekļaušanos sabiedrībā un kas noteikts atbilstoši
spēkā esošajai Starptautiskās statistiskās slimību un veselības problēmu klasifikācijas (SSK) redakcijai;
31) 
darbspējīgs vecums
 — personas dzīves posms no 15 gadu vecuma līdz valsts vecuma pensijas
piešķiršanai nepieciešamajam vecumam;
32) 
karitatīvais sociālais darbs
 — sociālajam darbam analogs darbs, kura mērķis ir palīdzēt personām,
ģimenēm, grupām vai sabiedrībai kopumā atgūt spēju sociāli un garīgi funkcionēt;
33) 
tehnisko palīglīdzekļu pakalpojums
 — pasākumu kopums, kas nodrošina personas funkcionālo
novērtēšanu, tehnisko palīglīdzekļu izgatavošanu, pielāgošanu, lietošanas apmācību, remontu, aprites
nodrošināšanu, kā arī piegādi personas dzīvesvietā;
34) 
klienta aprūpes līmenis
 — personas pašaprūpes spēju iztrūkuma pakāpi raksturojoša, skaitliski izteikta
vērtība, kuru nosaka sociālā darba speciālista piesaistīta multidisciplināra speciālistu komanda, pamatojoties
uz personas funkcionālo traucējumu smaguma pakāpes un vajadzību, kā arī sociālās aprūpes pakalpojuma
nodrošināšanai veicamo darbību un piesaistāmo resursu apjoma novērtējumu;
35) 
psihosociāla rehabilitācija
 — sociālās rehabilitācijas virziens, kurš attiecas uz personu un tās ģimeni un
kura mērķis ir nodrošināt atbalstu psihosociālo problēmu risināšanā;
36) 
profesionālās piemērotības noteikšana
 — pasākums, kura laikā izvērtē personas interesi par
profesionālās darbības jomām un konkrētām profesijām, vēlmi un motivāciju mācīties, iepriekšējās zināšanas un
pieredzi, kā arī veselības stāvokļa, intelektuālo spēju un individuālo īpašību atbilstību personas izraudzītajai
profesijai;
37) 
apgādnieks
 — persona, kurai saskaņā ar likumu vai tiesas nolēmumu ir pienākums rūpēties par savu
laulāto, bērniem vai vecākiem;
38) 
sociālās rehabilitācijas centrs
 — sociālās rehabilitācijas institūcija, kurā personām ar funkcionāliem
traucējumiem, no psihoaktīvām vielām atkarīgām personām, personām pēc brīvības atņemšanas soda
izciešanas un citām personām ar sociālās funkcionēšanas problēmām nodrošina sociālās funkcionēšanas 
3
/
29
spēju atjaunošanai nepieciešamo sociālo rehabilitāciju;
39) 
krīzes situācija
 — situācija, kurā ģimene (persona) katastrofas vai citu no ģimenes (personas) gribas
neatkarīgu apstākļu dēļ pati saviem spēkiem nespēj nodrošināt savas pamatvajadzības un tai ir nepieciešama
psihosociāla vai materiāla palīdzība.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
17.06.2004.
, 
25.05.2006.
, 
03.05.2007.
, 
21.06.2007.
, 
20.12.2007.
, 
18.09.2008.
,
07.05.2009.
, 
07.10.2010.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
2.pants. Likuma mērķis
Likuma mērķis ir noteikt sociālā darba, karitatīvā sociālā darba, sociālās aprūpes, sociālās rehabilitācijas,
profesionālās rehabilitācijas pakalpojumu (turpmāk — sociālie pakalpojumi) un sociālās palīdzības sniegšanas un
saņemšanas principus, to personu loku, kurām ir tiesības saņemt šos pakalpojumus un palīdzību, kā arī sociālās
aprūpes, sociālās rehabilitācijas un profesionālās rehabilitācijas pakalpojumu samaksas un finansēšanas principus.
(
20.12.2007
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
07.05.2009
. likumu, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
3.pants. Tiesības uz sociālajiem pakalpojumiem un sociālo palīdzību
(1) Tiesības saņemt šajā likumā noteiktos sociālos pakalpojumus un sociālo palīdzību ir šādām Latvijas Republikā
dzīvojošām personām:
1) Latvijas pilsoņiem un nepilsoņiem;
2) ārzemniekiem, kuriem izsniegta pastāvīgās uzturēšanās atļauja vai piešķirts Eiropas Savienības pastāvīgā
iedzīvotāja statuss Latvijas Republikā;
3) Eiropas Savienības dalībvalstu, Eiropas Ekonomikas zonas valstu un Šveices Konfederācijas pilsoņiem, kuri:
a) ieguvuši pastāvīgās uzturēšanās tiesības,
b) ir tiesīgi uzturēties Latvijas Republikā un ir uzturējušies Latvijas Republikā vismaz trīs mēnešus,
c) uzturējušies Latvijas Republikā vismaz sešus mēnešus, ja uzturēšanās mērķis ir bijis darba tiesisko
attiecību nodibināšana Latvijas Republikā un ir pierādījumi, ka viņi turpina meklēt darbu, ko apliecina viņu
reģistrācija Nodarbinātības valsts aģentūrā;
4) šīs daļas 
1.
, 
2. 
un 
3.punktā
 minēto personu ģimenes locekļiem.
(1
1
) Tiesības saņemt šajā likumā minēto pabalstu garantētā minimālā ienākumu līmeņa nodrošināšanai,
patversmes un naktspatversmes pakalpojumus, kā arī sociālā dienesta informāciju un konsultācijas ir personām, kuras
uzturas Latvijas Republikā un kurām piešķirts alternatīvais statuss, kā arī šo personu ģimenes locekļiem, kuri uzturas
Latvijas Republikā. Pašvaldības sociālais dienests ir tiesīgs piešķirt dzīvokļa pabalstu personai, kurai piešķirts
alternatīvais statuss, tādā kārtībā un apmērā, kāds noteikts attiecīgās pašvaldības iedzīvotājiem.
(1
2
) Bērniem, kas ieguvuši alternatīvo statusu, ir tiesības saņemt sociālās aprūpes pakalpojumus un šā likuma
13.panta
 pirmajā daļā noteiktos sociālās rehabilitācijas pakalpojumus.
(2) Sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības saņemšanas kārtību nosaka Ministru kabinets un pašvaldību
domes.
(3) Kārtību, kādā saņemami pašvaldību sniegtie sociālie pakalpojumi, nosaka pašvaldību saistošajos noteikumos.
(4) Tiesības saņemt sociālo rehabilitāciju ir cilvēku tirdzniecības upurim. Ja nepieciešams, kopā ar cilvēku
tirdzniecības upuri sociālās rehabilitācijas institūcijā ir tiesības uzturēties arī viņa pavadībā esošam nepilngadīgam
bērnam.
(5) Ja šā panta 1.
1
 daļā noteiktie patversmes un naktspatversmes pakalpojumi personai, kurai piešķirts alternatīvais
statuss, nav piemērojami šīs personas funkcionālo ierobežojumu vai sociālo prasmju trūkuma dēļ, pašvaldības
sociālais dienests ir tiesīgs izmantot citus, konstatētajai problēmai atbilstošus sociālo pakalpojumu veidus.
4
/
29
(6) Tiesības saņemt šajā likumā noteiktos sociālos pakalpojumus ir arī šā panta pirmajā daļā neminētām
personām, kurām ir tiesības ieceļot un uzturēties Latvijas Republikā, ja šīs personas pieprasa minētos pakalpojumus
tieši attiecīgajam pakalpojuma sniedzējam un pilnībā tos apmaksā.
(7) Tiesības saņemt sociālo rehabilitāciju kā vardarbībā cietušiem bērniem ir bērniem, kurus par patvēruma
meklētājiem ar īpašām uzņemšanas vajadzībām atzinušas patvēruma procedūrā iesaistītās institūcijas. Tiesības
minēto pakalpojumu saņemt ir arī bērniem, kas nepieder pie šajā pantā uzskaitītajām grupām, ja atbildīgās institūcijas
sniegušas atzinumu par sociālās rehabilitācijas pakalpojuma nepieciešamību.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
25.05.2006.
, 
03.05.2007.
, 
21.06.2007.
, 
18.12.2008.
, 
29.10.2009.
 un 
26.11.2015
.
likumu, kas stājas spēkā 
02.12.2015.
)
4.pants. Sociālo pakalpojumu sniegšanas pamatprincipi
(1) Sociālos pakalpojumus sniedz, tikai pamatojoties uz sociālā darba speciālista veiktu personas individuālo
vajadzību un resursu novērtējumu.
(2) Sociālos pakalpojumus nodrošina klienta dzīvesvietā vai iespējami tuvu tai, un tikai tad, ja šāds pakalpojumu
apjoms nav pietiekams, tiek nodrošināta sociālā aprūpe un sociālā rehabilitācija ilgstošas aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijā.
(3) Sniedzot sociālos pakalpojumus, institūcijas nodrošina starpprofesionālu un starpinstitucionālu sadarbību.
(4) Bāreņiem un bez vecāku gādības palikušajiem bērniem nodrošināma aprūpe ģimeniskā vidē — audžuģimenē,
pie aizbildņa, un tikai tad, ja tas nav iespējams, aprūpe tiek nodrošināta ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijā.
(5) Laikā, kamēr bārenis vai bez vecāku gādības palikušais bērns atrodas ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijā, pašvaldības sociālais dienests un bāriņtiesa sadarbībā ar institūcijas darbiniekiem veic
pasākumus, lai sekmētu bērna atgriešanos ģimenē, uzturētu kontaktus starp bērnu un vecākiem vai, ja tas nav
iespējams, meklētu iespēju nodrošināt bērna aprūpi citā ģimenē.
(6) Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijās darbs organizējams tā, lai institūcijas vidi
tuvinātu ģimeniskai videi un nodrošinātu patstāvīgas dzīves iemaņu apgūšanu bāreņiem un bez vecāku gādības
palikušajiem bērniem.
(7) Personai ar prognozējamu invaliditāti ir tiesības saņemt Invaliditātes likumā noteiktos sociālos pakalpojumus.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
18.12.2008.
 un 
07.10.2010
. likumu, kas stājas spēkā 
10.11.2010.
)
5.pants. Sociālās palīdzības sniegšanas pamatprincipi
(1) Sociālo palīdzību klientam sniedz, pamatojoties uz viņa materiālo resursu — ienākumu un īpašuma
novērtējumu, individuāli paredzot katra klienta līdzdarbību.
(2) Līdz 2011.gada 31.decembrim, novērtējot klienta materiālos resursus, par ienākumiem neuzskata bērna
kopšanas pabalstu, piemaksu pie bērna kopšanas pabalsta vai vecāku pabalstu par dvīņiem vai vairākiem vienās
dzemdībās dzimušiem bērniem, pirmos 50 latus no vecāku pabalsta, piemaksu pie ģimenes valsts pabalsta par bērnu
invalīdu, bērna invalīda kopšanas pabalstu, pabalstu invalīdam, kuram nepieciešama kopšana, pabalstu ar celiakiju
slimam bērnam, pabalstu transporta izdevumu kompensēšanai invalīdam, kuram ir apgrūtināta pārvietošanās, bērna
piedzimšanas pabalstu, apbedīšanas pabalstu, bezdarbnieka stipendiju profesionālās apmācības, pārkvalifikācijas vai
kvalifikācijas paaugstināšanas laikā, kā arī neformālās izglītības ieguves laikā.
(3) Novērtējot klienta materiālos resursus:
1) ņem vērā ienākumus, kas veidojas pēc nodokļu samaksas;
2) par ienākumiem neuzskata ģimenes valsts pabalstu, piemaksu pie ģimenes valsts pabalsta par bērnu
invalīdu, bērna invalīda kopšanas pabalstu, pabalstu invalīdam, kuram nepieciešama kopšana, pabalstu par
asistenta izmantošanu, pabalstu transporta izdevumu kompensēšanai invalīdam, kuram ir apgrūtināta
pārvietošanās, pabalstu ar celiakiju slimam bērnam, pabalstus bērna piedzimšanas un personas nāves
gadījumā, kā arī šajā likumā noteiktos pašvaldības sociālās palīdzības pabalstus.
(
29.10.2009
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
15.12.2011.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
5
/
29
09.02.2017.
)
6.pants. Klienta tiesības
Klientam ir tiesības:
1) bez maksas iegūt no sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības sniedzēja informāciju par iespējām saņemt
sociālos pakalpojumus un sociālo palīdzību un to saņemšanas nosacījumiem un kārtību;
2) bez maksas saņemt no sociālā darba speciālista konsultāciju par sociālo problēmu risināšanu;
3) pieprasīt un saņemt šajā likumā minētos sociālos pakalpojumus vai sociālo palīdzību;
4) saņemt pamatotu rakstveida atteikumu gadījumā, kad pieņemts lēmums sociālo pakalpojumu vai sociālo
palīdzību klientam nesniegt;
5) līdzdarboties ar sociālā pakalpojuma saņemšanu saistītā lēmuma pieņemšanas procesā;
6) likumā noteiktajā kārtībā pārsūdzēt lēmumu par sociālo pakalpojumu vai sociālās palīdzības sniegšanu;
7) vērsties ar iesniegumu par sniegto sociālo pakalpojumu neapmierinošo kvalitāti un klienta tiesību
neievērošanu.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
17.06.2004.
 un 
07.05.2009
. likumu, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
7.pants. Klienta pienākumi
Klientam ir pienākums:
1) aktīvi iesaistīties savas problēmas risināšanā, pildot līdzdarbības pienākumus, tajā skaitā piedaloties
sociālās rehabilitācijas pasākumos darba un sociālo prasmju saglabāšanai, atjaunošanai un apgūšanai;
2) sniegt ziņas par sevi, sadarboties ar sociālo dienestu savas sociālās situācijas novērtēšanā un pildīt sociālā
dienesta ieteikumus šīs situācijas uzlabošanai;
3) aktīvi darboties, lai palielinātu savu pelnītspēju un ienākumus;
4) izmantot iespējas saņemt sociālās rehabilitācijas pakalpojumus, ja klientam vai kādam no viņa ģimenes
locekļiem ir atkarības problēmas (atkarība no alkohola, narkotikām, azartspēlēm);
5) saņemto sociālo palīdzību izmantot atbilstoši paredzētajiem mērķiem;
6) atļaut sociālā darba speciālistam apsekot dzīvesvietu, ja sociālo pakalpojumu vai sociālās palīdzības
saņemšana saistīta ar klienta materiālo resursu novērtēšanu vai dzīvesvietas apsekošana ir nepieciešama,
veicot sociālo darbu ar klientu.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
07.05.2009.
, 
07.10.2010.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
8.pants. Sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojumu samaksas vispārīgie principi
(1) Klienta vai viņa apgādnieka pienākums ir samaksāt par saņemtajiem sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas pakalpojumiem, ja šajā likumā nav noteikts citādi.
(2) 
(Izslēgta ar 
03.05.2007
. likumu)
(3) 
(Izslēgta ar 
03.05.2007
. likumu)
(4) Ja klients vai viņa apgādnieks nespēj samaksāt par sociālās aprūpes vai sociālās rehabilitācijas pakalpojumu,
pakalpojuma izmaksas tiek segtas no pašvaldības budžeta Ministru kabineta noteiktajā kārtībā.
6
/
29
(5) Ministru kabinets nosaka sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojumu samaksas kārtību.
(6) Ja persona pieprasa pašvaldības pilnībā vai daļēji apmaksātus ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijas pakalpojumus, pašvaldības sociālais dienests, ievērojot šā likuma 
5.panta
 trešajā daļā
noteikto, novērtē personas maksātspēju, pamatojoties uz personas sniegto informāciju par ienākumiem un
noslēgtajiem uzturlīgumiem. Ja pienākums maksāt par pakalpojumu ir arī personas apgādniekiem, viņi iesniedz
informāciju par ienākumiem pašvaldības sociālajam dienestam, kas lemj par pakalpojuma piešķiršanu.
(7) Personai, kura saņem pašvaldības pilnībā vai daļēji apmaksātus ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijas pakalpojumus un kurai ir ienākumi, to izmaiņu gadījumā ir pienākums ne retāk kā reizi gadā
institūcijai, kura pieņem lēmumu par pakalpojuma piešķiršanu, iesniegt informāciju par saviem ienākumiem atbilstoši
šā likuma 
5.panta
 trešajā daļā noteiktajam.
(8) Personas apgādnieki, kuriem ir pienākums maksāt par pakalpojumu, ne retāk kā reizi gadā institūcijai, kura
pieņem lēmumu par personas apgādniekiem veicamajiem maksājumiem, iesniedz informāciju par saviem ienākumiem
atbilstoši šā likuma 
5.panta
 trešajā daļā noteiktajam.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
25.11.2004.
, 
25.05.2006.
, 
03.05.2007.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā
09.02.2017.
)
II nodaļa 
Sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības organizēšana
9.pants. Pašvaldības pienākumi sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības sniegšanā
(1) Pašvaldībai, kuras teritorijā ir deklarētā personas dzīvesvieta, ir pienākums nodrošināt personai iespēju saņemt
tās vajadzībām atbilstošus sociālos pakalpojumus un sociālo palīdzību.
(2) Ja pašvaldība no fiziskajām personām vai institūcijām saņēmusi informāciju par personu, kurai varētu būt
nepieciešams sociālās aprūpes, sociālās rehabilitācijas pakalpojums vai sociālā palīdzība, pašvaldībai ir pienākums
likumā "
Par sociālo drošību
" noteiktajā kārtībā pārbaudīt saņemto informāciju, izvērtēt personas vajadzības pēc
sociālajiem pakalpojumiem un sociālās palīdzības un informēt šo personu vai tās likumisko pārstāvi par tiesībām un
iespējām saņemt sociālos pakalpojumus un sociālo palīdzību, kā arī kārtību, kādā sociālie pakalpojumi vai sociālā
palīdzība saņemama.
(3) Ja personai nepieciešami sociālie pakalpojumi naktspatversmē vai krīzes centrā, tā vēršas tieši pie pakalpojuma
sniedzēja, kurš lemj par pakalpojuma nodrošināšanu. Ja nepieciešams, personu, kura ir bez mājokļa, ar
naktspatversmi vai patversmi, informāciju un konsultācijām, kā arī ar vienreizēju materiālu palīdzību nodrošina
pašvaldība, kuras teritorijā šī persona atrodas.
(4) Pašvaldības, kuras nav izveidojušas nepieciešamos sociālo pakalpojumu sniedzējus, slēdz līgumus ar citiem
sociālo pakalpojumu sniedzējiem savā teritorijā vai ar citām pašvaldībām par minēto sociālo pakalpojumu sniegšanu un
samaksu. Šie sociālie pakalpojumi pilnībā vai daļēji tiek finansēti no pašvaldības budžeta.
(5) Ja persona vēlas saņemt sociālo pakalpojumu, kas tiek finansēts no valsts budžeta, pašvaldības pienākums ir
nodrošināt personas dzīves apstākļu apsekošanu un vajadzību novērtēšanu, ko veic sociālā darba speciālists. Ja
persona vēlas saņemt valsts finansētu tehnisko palīglīdzekli, dzīves apstākļu apsekošana netiek veikta.
(6) Pašvaldībai ir pienākums nodrošināt pašvaldības sociālā dienesta un citu pašvaldības izveidoto sociālo
pakalpojumu sniedzēju sociālā darba speciālistiem profesionālās kompetences pilnveidi — apmācības un supervīziju.
(7) Pašvaldība nodrošina nepieciešamos sociālās aprūpes pakalpojumus dzīvesvietā personām ar garīga rakstura
traucējumiem, kurām pēc patstāvīgas dzīves iemaņu apgūšanas sociālās rehabilitācijas programmas ietvaros nav
nepieciešama pakalpojumu sniegšana ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijās un kurām
pakalpojumu sniegšana pārtraukta šā likuma 
28.panta
 trešajā un 3.
1
 daļā noteiktajā kārtībā.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
25.05.2006.
, 
03.05.2007.
, 
20.12.2007.
, 
07.05.2009.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
)
9.
1
 pants. Valsts finansētie ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūciju pakalpojumi
7
/
29
(1) Ievērojot šā likuma 
13.
1
 panta
 noteikumus, ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūciju
pakalpojumus no valsts budžeta finansē:
1) pilngadīgām personām ar garīga rakstura traucējumiem, kuras šajās institūcijās ievietotas līdz 2003.gada
1.janvārim;
2) pilngadīgām neredzīgām personām un personām ar smagiem un ļoti smagiem garīga rakstura traucējumiem,
kurām funkcionālo traucējumu smaguma pakāpes un aprūpes līmeņa dēļ nepieciešams saņemt pakalpojumu
ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā;
3) bērniem ar smagiem un ļoti smagiem garīgās un fiziskās attīstības traucējumiem vecumā līdz četriem
gadiem, kuriem funkcionālo traucējumu smaguma pakāpes dēļ nav iespējams nodrošināt aprūpi ģimenē, pie
aizbildņa vai audžuģimenē;
4) bērniem ar smagiem un ļoti smagiem garīga rakstura traucējumiem vecumā no četriem līdz 18 gadiem,
kuriem funkcionālo traucējumu smaguma pakāpes dēļ nav iespējams nodrošināt aprūpi ģimenē, pie aizbildņa vai
audžuģimenē;
5) bāreņiem vecumā līdz diviem gadiem — uz laiku, līdz tiek uzsākta aprūpe pie aizbildņa vai audžuģimenē, bet
kopumā ne ilgāk kā sešus mēnešus, šajā periodā neieskaitot bērna adopcijas procesu, ja tas uzsākts pirmo
sešu mēnešu laikā kopš bērna ievietošanas ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā;
6) bez vecāku gādības palikušiem bērniem vecumā līdz diviem gadiem — uz laiku, līdz bērns atgriežas ģimenē
vai tiek uzsākta viņa aprūpe pie aizbildņa vai audžuģimenē, bet kopumā ne ilgāk kā sešus mēnešus, šajā
periodā neieskaitot bērna adopcijas procesu, ja tas uzsākts pirmo sešu mēnešu laikā kopš bērna ievietošanas
ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā.
(2) Ministru kabinets nosaka:
1) ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas pakalpojuma sniegšanā iesaistītā personāla
skaitu un kvalifikāciju;
2) klienta aprūpes līmenim atbilstošu pakalpojumu finansēšanas kārtību.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
 Otrā daļa stājas spēkā 
01.12.2017.
 Sk. Pārejas
noteikumu 
26. punktu
)
10.pants. Pašvaldības sociālais dienests
(1) Lai nodrošinātu iedzīvotāju vajadzību profesionālu izvērtēšanu un kvalitatīvu sociālo pakalpojumu un sociālās
palīdzības sniegšanu, katrā pašvaldībā jābūt vismaz vienam sociālā darba speciālistam uz katriem tūkstoš
iedzīvotājiem.
(2) Lai nodrošinātu sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības sniegšanu un pakalpojumu administrēšanu, katra
pašvaldība izveido pašvaldības iestādi — sociālo dienestu.
(3) 
(Izslēgta ar 
18.12.2008
. likumu.)
(4) 
(Izslēgta ar 
17.06.2004
. likumu.)
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
17.06.2004.
, 
25.05.2006.
, 
18.12.2008.
 un 
29.10.2009
. likumu, kas stājas spēkā
01.12.2009.
)
11.pants. Pašvaldības sociālā dienesta uzdevumi
Pašvaldības sociālā dienesta uzdevumi ir šādi:
1) veikt sociālo darbu ar personām, ģimenēm un personu grupām;
2) sniegt sociālos pakalpojumus vai organizēt to sniegšanu ģimenēm ar bērniem, kurās ir bērna attīstībai
nelabvēlīgi apstākļi, audžuģimenēm, aizbildņiem, personām, kuras aprūpē kādu no ģimenes locekļiem,
invalīdiem, pensijas vecuma personām, personām ar garīga rakstura traucējumiem un citām personu grupām,
8
/
29
kurām tas nepieciešams;
3) novērtēt klientu vajadzības, materiālos un personiskos (motivācija, nepieciešamās zināšanas un prasmes,
izglītība, profesija u.c.) resursus un sociālā atbalsta sistēmu;
4) noteikt klienta līdzdarbības pienākumus, vienojoties ar viņu par veicamajiem pasākumiem;
5) sniegt sociālo palīdzību;
6) administrēt pašvaldības budžeta līdzekļus, kas novirzīti sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības
sniegšanai;
7) novērtēt sociālā dienesta administrēto un pašvaldības finansēto sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības
kvalitāti;
8) veikt sociālās vides izpēti, noteikt problēmas, kā arī piedalīties pašvaldības teritorijas attīstības plānošanas
dokumentu, pašvaldības politikas plānošanas dokumentu un institūcijas vadības dokumentu izstrādē sociālā
dienesta kompetences jomā;
9) informēt iedzīvotājus par sociālajiem pakalpojumiem un sociālo palīdzību.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
07.05.2009.
, 
29.10.2009.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
12.pants. Pašvaldības sociālā dienesta pienākumi un tiesības
(1) Pašvaldības sociālā dienesta pienākumi ir šādi:
1) sniegt personai informāciju par tiesībām saņemt sociālos pakalpojumus un sociālo palīdzību un to
sniegšanas kārtību;
2) informēt personu, kas pieprasījusi sociālo pakalpojumu vai sociālo palīdzību, par pieņemto lēmumu un
atteikuma gadījumā rakstveidā norādīt atteikuma iemeslus, kā arī lēmuma pārsūdzēšanas termiņus un kārtību;
3) sniegt personai psihosociālu vai materiālu vai psihosociālu un materiālu palīdzību, lai sekmētu krīzes
situācijas pārvarēšanu un veicinātu šīs personas iekļaušanos sabiedrībā.
(2) Pašvaldības sociālajam dienestam ir pienākums sniegt informāciju un konsultācijas personai saprotamā veidā.
(2
1
) Ja pašvaldības sociālajam dienestam ir pamats uzskatīt, ka bērns cietis vardarbības, vecāka, aizbildņa vai
audžuģimenes tiesību ļaunprātīgas izmantošanas rezultātā, pienācīgas aprūpes un uzraudzības trūkuma vai cita bērnu
tiesību pārkāpuma dēļ, tas nekavējoties, bet ne vēlāk kā nākamajā darbdienā paziņo par to bāriņtiesai un Valsts
policijai.
(2
2
) Ja pašvaldības sociālajam dienestam ir pamats uzskatīt, ka nepienācīgas aprūpes dēļ bērnam netiek
nodrošināta pietiekama veselības aprūpe, tas nekavējoties, bet ne vēlāk kā triju darbdienu laikā paziņo par to bērna
ģimenes ārstam vai attiecīgi citai ārstniecības personai.
(2
3
) Laikā, kamēr bez vecāku gādības palikušais bērns atrodas ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijā, sociālais dienests ne retāk kā reizi trijos mēnešos par bērnu, kas ir jaunāks par trim gadiem,
un ne retāk kā reizi sešos mēnešos par bērnu, kas ir vecāks par trim, bet jaunāks par 18 gadiem, sniedz informāciju
bāriņtiesai un ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijai par sociālo darbu, kas veikts, lai
sekmētu bērna atgriešanos ģimenē. Informācijas sniegšanai un saņemšanai izmanto Nepilngadīgo personu atbalsta
informācijas sistēmu.
(2
4
) Ja vecākam ir atņemtas aizgādības tiesības, sociālais dienests sniedz atzinumu par iespējām bērnam
atgriezties vecāka aizgādībā, ja to pieprasa bāriņtiesa.
(3) Pašvaldības sociālajam dienestam ir tiesības pieprasīt un bez maksas saņemt no valsts un pašvaldību iestādēm
un citām valsts pārvaldes iestādēm, privātpersonām, tai skaitā ārstniecības iestādēm, ziņas, kas nepieciešamas
sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības sniegšanai un citu sociālā dienesta kompetencē esošo jautājumu
risināšanai, tai skaitā informāciju par personas funkcionālo traucējumu raksturu un pakāpi, ienākumiem un personai
9
/
29
piederošajiem īpašumiem, aizbildnības un aizgādības jautājumiem, bērna aizgādības tiesību realizāciju, tiesisko un
mantisko stāvokli.
(4) Pašvaldības sociālajam dienestam ir tiesības tos darbspējīgos klientus, kuri saņem sociālo palīdzību vismaz trīs
mēnešus pēc kārtas, izņemot šā likuma 
37.panta
 pirmās daļas 1., 2., 3. un 4.punktā minētās personas, iesaistīt:
1) darba un sociālo prasmju saglabāšanas, atjaunošanas un apgūšanas pasākumos (līdz divpadsmit stundām
nedēļā, sadalot tās pa vairākām nedēļas dienām), kas rada labumu sabiedrībai un neaizvieto pašvaldības
funkciju veicējus. Minētos pasākumus īsteno pašvaldībās, biedrībās vai nodibinājumos bez nolūka gūt peļņu.
Pašvaldības sociālais dienests slēdz līgumu ar darbspējīgo klientu, līgumā paredzot pasākumu vietu, laiku, abu
pušu tiesības, pienākumus un atbildību;
2) darbos pašvaldības teritorijā, slēdzot darba līgumu uz noteiktu laiku ar darbspējīgo klientu.
(5) Pašvaldības sociālajam dienestam ir tiesības iesaistīt klientu tādos pasākumos, kas neizslēdz iespēju aprūpēt
bērnu invalīdu vai pirmsskolas vecuma bērnu, vai citu apgādājamo, ja nav citas iespējas nodrošināt aprūpi, piedalīties
rehabilitācijas pasākumos vai Nodarbinātības valsts aģentūras organizētajos pasākumos, stāties darba tiesiskajās
attiecībās vai gūt ienākumus no darba.
(6) Pašvaldības sociālajam dienestam pēc tam, kad saņemta informācija par bāreņa vai bez vecāku gādības
palikuša bērna pilngadību un ārpusģimenes aprūpes beigšanos, ir pienākums izvērtēt minētās personas vajadzības un
resursus un tai pēc patstāvīgas dzīves uzsākšanas sniegt nepieciešamos atbalsta pasākumus, kā arī vismaz divus
gadus pēc patstāvīgas dzīves uzsākšanas novērtēt personas sociālās situācijas izmaiņas.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
17.06.2004.
, 
07.05.2009.
, 
15.12.2011.
, 
14.11.2013.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
 2.
3
 daļa stājas spēkā 
01.09.2017.
 Sk. Pārejas noteikumu 
27. punktu
)
13.pants. Valsts pienākumi sociālo pakalpojumu sniegšanā
(1) Valsts nodrošina atbilstoši gadskārtējā valsts budžeta likumā piešķirtajiem līdzekļiem:
1) personu ar invaliditāti un personu ar prognozējamu invaliditāti profesionālās piemērotības noteikšanu un
profesionālo rehabilitāciju;
2) redzes un dzirdes invalīdu sociālo rehabilitāciju;
3) 
(izslēgts ar 
14.11.2013
. likumu)
;
3
1
) no vardarbības cietušo pilngadīgo personu sociālās rehabilitācijas pakalpojumus. Sociālās rehabilitācijas
pakalpojumu veidu, apjomu, saturu, pakalpojumu saņemšanas nosacījumus un piešķiršanas kārtību nosaka
Ministru kabinets;
4) sociālo rehabilitāciju attiecīgās institūcijās pilngadīgām personām un bērniem, kuriem ir izveidojusies atkarība
no narkotiskajām, toksiskajām vai citām apreibinošām vielām;
5) tehnisko palīglīdzekļu pakalpojumus šā likuma 
25.panta
 pirmajā daļā minētajām personām;
6) personām ar funkcionāliem traucējumiem darbspējīgā vecumā, kā arī personām ar funkcionāliem
traucējumiem, kuras strādā (uzskatāmas par darba ņēmējām vai pašnodarbinātajām saskaņā ar likumu "
Par
valsts sociālo apdrošināšanu
"), sociālās rehabilitācijas pakalpojumus darbspēju atjaunošanai sociālās
rehabilitācijas institūcijās. Funkcionālo traucējumu sarakstu apstiprina Ministru kabinets;
7) cilvēku tirdzniecības upuru sociālo rehabilitāciju. Sociālās rehabilitācijas saņemšanas kārtību un kritērijus
personas atzīšanai par cilvēku tirdzniecības upuri nosaka Ministru kabinets;
8) atbalsta programmu ar celiakiju slimajiem bērniem, turpinot atbalsta sniegšanu šīm personām pēc
pilngadības sasniegšanas, ja tās mācās vispārējās izglītības vai profesionālās izglītības iestādē un nav vecākas
par 20 gadiem vai studē augstskolā dienas nodaļā (pilna laika klātienē) un nav vecākas par 24 gadiem. Atbalsta
apjomu un nosacījumus tā saņemšanai nosaka Ministru kabinets;
9) atbalstu profesionāla sociālā darba ieviešanai un attīstībai pašvaldībās. Atbalsta veidu, apjomu un
nosacījumus tā saņemšanai nosaka Ministru kabinets;
10
/
29
10) 
(izslēgts ar 
18.12.2008
. likumu)
;
11) vardarbību veikušu personu sociālās rehabilitācijas pakalpojumus. Sociālās rehabilitācijas pakalpojumu
veidu, apjomu, saturu, pakalpojumu saņemšanas nosacījumus un piešķiršanas kārtību nosaka Ministru
kabinets;
12) psihosociālo rehabilitāciju personām ar onkoloģisku slimību un to ģimenes locekļiem, kā arī paliatīvā aprūpē
esošiem bērniem un viņu ģimenes locekļiem. Pakalpojuma veidu, apjomu, saturu, saņemšanas nosacījumus un
piešķiršanas kārtību nosaka Ministru kabinets.
(1
1
) Valsts sniedz atbalstu pašvaldībām garantētā minimālā ienākumu līmeņa pabalsta un dzīvokļa pabalsta
izmaksu nodrošināšanai iedzīvotājiem atbilstoši gadskārtējā valsts budžeta likumā piešķirtajiem līdzekļiem. Garantētā
minimālā ienākumu līmeņa pabalsta un dzīvokļa pabalsta izmaksu nodrošināšanai nepieciešamos valsts budžeta
līdzekļu piešķiršanas nosacījumus un kārtību nosaka Ministru kabinets.
(1
2
) Valsts nodrošina vardarbības rezultātā cietušo bērnu sociālo rehabilitāciju. Līdz personas vecuma
noskaidrošanai sociālā rehabilitācija tiek nodrošināta arī tām vardarbības rezultātā cietušajām personām, par kuru
nepilngadību pastāv šaubas.
(2) Valsts var izveidot sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas iestādes vai slēgt līgumus ar citiem sociālo
pakalpojumu sniedzējiem šā panta pirmās daļas 1., 4., 6., 7., 8. un 9.punktā paredzēto valsts pienākumu izpildei.
(2
1
) Šā panta pirmajā daļā paredzēto valsts pienākumu izpildi — tās 2.punktā noteikto pakalpojumu sniegšanu —
nodrošina Latvijas Neredzīgo biedrība un Latvijas Nedzirdīgo savienība; tās 5.punktā noteikto tehnisko palīglīdzekļu
pakalpojumu sniegšanu — tiflotehniku un surdotehniku — nodrošina Latvijas Neredzīgo biedrība un Latvijas Nedzirdīgo
savienība; tās 12.punktā noteikto psihosociālo rehabilitāciju personām ar onkoloģisku slimību nodrošina biedrība
"Dzīvības koks"; tās 12.punktā noteikto psihosociālo rehabilitāciju paliatīvā aprūpē esošiem bērniem nodrošina Bērnu
paliatīvās aprūpes biedrība. Šā panta 1.
2
 daļā noteiktos pakalpojumus nodrošina Latvijas Bērnu fonds, organizējot
sociālās rehabilitācijas pakalpojumu sniegšanu un sniedzot tos tādos nodibinājumos, no kuru dibinātājiem vismaz
viens ir Latvijas Bērnu fonds. Ja nepieciešams, Latvijas Neredzīgo biedrība, Latvijas Nedzirdīgo savienība un Latvijas
Bērnu fonds, kā arī biedrība "Dzīvības koks" un Bērnu paliatīvās aprūpes biedrība izvēlas arī citus pakalpojumu
sniedzējus publiskos iepirkumus regulējošos normatīvajos aktos noteiktajā kārtībā.
(2
2
) Šā panta pirmajā daļā paredzēto valsts pienākumu izpildi — tās 5.punktā noteikto tehnisko palīglīdzekļu
pakalpojumu sniegšanu — nodrošina valsts sabiedrība ar ierobežotu atbildību “Nacionālais rehabilitācijas centrs
“Vaivari””, ja nepieciešams, iesaistot kapitālsabiedrības, kurās tā ir dalībnieks (akcionārs). Ja nepieciešams, valsts
sabiedrība ar ierobežotu atbildību “Nacionālais rehabilitācijas centrs “Vaivari”” izvēlas arī citus pakalpojumu sniedzējus
publiskos iepirkumus regulējošos normatīvajos aktos noteiktajā kārtībā.
(2
3
) Īstenojot šā panta 2.
1
 un 2.
2
 daļā paredzēto pienākumu izpildi, Latvijas Neredzīgo biedrība, Latvijas Nedzirdīgo
savienība, Latvijas Bērnu fonds, biedrība "Dzīvības koks" un Bērnu paliatīvās aprūpes biedrība, un valsts sabiedrība ar
ierobežotu atbildību “Nacionālais rehabilitācijas centrs “Vaivari”” atrodas Labklājības ministrijas funkcionālā
pārraudzībā, nodrošina piešķirto valsts budžeta līdzekļu racionālu izlietojumu un kontroli, administrēšanas izdevumiem
izlietojot ne vairāk kā 10 procentus no šo pakalpojumu nodrošināšanai piešķirtajiem valsts budžeta līdzekļiem. Šo
pienākumu izpildes nodrošināšanai minētās organizācijas ir tiesīgas izdot administratīvos aktus.
(2
4
) Ministru kabinets nosaka šā panta 2.
1
 un 2.
2
 daļā paredzēto pienākumu izpildes nosacījumus un kārtību.
(3) Valsts piedalās personām ar garīga rakstura traucējumiem paredzēto dienas centru finansēšanā un atbilstoši
gadskārtējā valsts budžeta likumā piešķirtajām apropriācijām atbalsta un finansē citas programmas jaunu sociālo
pakalpojumu veidu attīstīšanai pašvaldībās.
(4) Šā panta trešajā daļā minēto dienas centru izveidošanas un uzturēšanas izdevumi tiek finansēti no valsts
budžeta: centru izveidošanas gadā — 80 procentu, darbības pirmajā gadā — 60 procentu, otrajā gadā — 40 procentu,
trešajā gadā — 20 procentu apmērā. Kritērijus dienas centru izveidošanas un uzturēšanas izdevumu noteikšanai, kā
arī valsts līdzfinansējuma piešķiršanas un līdzfinansēšanas kārtību nosaka Ministru kabinets. Turpmākajos gados šie
izdevumi 100 procentu apmērā tiek segti no pašvaldību budžetiem.
(5) Valsts piedalās personām ar garīga rakstura traucējumiem paredzēto grupu māju (dzīvokļu) un pusceļa māju
izveidošanas un aprīkošanas finansēšanā to izveidošanas gadā 50 procentu apmērā atbilstoši gadskārtējā valsts
budžeta likumā piešķirtajām apropriācijām. Kritērijus grupu māju (dzīvokļu) un pusceļa māju izveidošanas un
aprīkošanas izdevumu noteikšanai, kā arī valsts līdzfinansējuma piešķiršanas un līdzfinansēšanas kārtību nosaka 
11
/
29
aprīkošanas izdevumu noteikšanai, kā arī valsts līdzfinansējuma piešķiršanas un līdzfinansēšanas kārtību nosaka
Ministru kabinets.
(6) Valsts piedalās ar uzturēšanos grupu mājā (dzīvoklī) saistīto izdevumu finansēšanā 50 procentu apmērā no
vienai personai paredzētajām ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas uzturēšanas izmaksām
tām personām ar garīga rakstura traucējumiem, kuras atgriežas no ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijām. Līdzfinansējuma apjomu un piešķiršanas kārtību nosaka Ministru kabinets. Izdevumus, kas
saistīti ar uzturēšanos Eiropas reģionālās attīstības fonda nacionālās programmas ietvaros uz valsts ilgstošas sociālās
aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūciju pamata izveidotajās grupu mājās (dzīvokļos) valsts sedz pilnā apmērā.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
17.06.2004.
, 
25.05.2006.
, 
21.06.2007.
, 
20.12.2007.
, 
18.09.2008.
, 
18.12.2008.
,
07.05.2009.
, 
29.10.2009.
, 
21.01.2010.
, 
07.10.2010.
, 
06.12.2012.
, 
14.11.2013.
, 
17.12.2014.
, 
10.11.2016.
 un
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
 Pirmās daļas 12. punkts stājas spēkā 
01.01.2018.
 Pirmās daļas
13. punkts stājas spēkā 
01.01.2019.
 un iekļauts likuma redakcijā uz 
01.01.2019.
 Septītā daļa stājas spēkā
01.01.2023.
 un iekļauta likuma redakcijā uz 
01.01.2023.
 Sk. Pārejas noteikumu 
28.
, 
29. 
un 
31. punktu
)
13.
1
 pants. Samaksa par valsts finansētajiem sociālajiem pakalpojumiem
(1) Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 1., 2., 3.
1
, 4., 6., 7., 8., 11., 12.punktā un 1.
2
 daļā, kā arī 
9.
1
 panta
 3., 4. un
5.punktā minētos pakalpojumus apmaksā no valsts budžeta līdzekļiem.
(2) Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 5.punktā noteikto pakalpojumu finansē no valsts budžeta, pakalpojuma
saņēmējam izdarot vienreizēju iemaksu vai veicot līdzmaksājumu Ministru kabineta noteiktajā kārtībā un apmērā.
(3) Šā likuma 
9.
1
 panta
 pirmās daļas 1. un 2.punktā noteiktie pakalpojumi personai, kurai atbilstoši Latvijas
Republikas normatīvajiem aktiem nav piešķirta valsts pensija (ieskaitot piemaksu pie pensijas) vai izdienas pensija, vai
speciālā valsts pensija, vai atlīdzība par darbspēju zaudējumu, kaitējuma atlīdzība, atlīdzība par apgādnieka zaudējumu
sakarā ar nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību vai kurai nav noslēgts mūža pensijas apdrošināšanas līgums par
uzkrātā fondētās pensijas kapitāla saņemšanu, vai kurai nav piešķirta pensija atbilstoši ārvalsts normatīvajiem aktiem
(turpmāk kopā — pensija vai atlīdzība), tiek apmaksāti no valsts budžeta līdzekļiem. Persona, kura ir pensijas vai
atlīdzības saņēmēja, maksā par saņemto pakalpojumu 85 procentus no tai izmaksājamās summas, bet ne vairāk kā
saņemtā pakalpojuma izmaksas attiecīgajā institūcijā.
(4) Šā likuma 
9.
1
 panta
 pirmās daļas 6.punktā noteiktos pakalpojumus finansē no valsts budžeta. Vecākiem ir
pienākums maksāt par šiem pakalpojumiem atbilstoši 
Bērnu tiesību aizsardzības likumam
.
(
03.05.2007
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
20.12.2007.
, 
18.09.2008.
, 
07.05.2009.
, 
29.10.2009.
,
14.11.2013.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
 Sk. Pārejas noteikumu 
30. punktu
)
14.pants. Labklājības ministrijas uzdevumi
(1) Labklājības ministrijas uzdevumi sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības jomā ir šādi:
1) izstrādāt valsts politiku sociālo pakalpojumu un sociālās palīdzības jomā, kā arī organizēt un koordinēt tās
īstenošanu;
2) organizēt šā likuma 9.
1
 un 
13.pantā
 minēto sociālo pakalpojumu sniegšanai piešķirto valsts budžeta līdzekļu
administrēšanu;
3) 
(izslēgts ar 
08.07.2011
. likumu)
;
4) pārraudzīt šā likuma īstenošanu, kontrolēt sociālo pakalpojumu sniegšanu regulējošo normatīvo aktu
ievērošanu, kā arī sociālo pakalpojumu kvalitāti un sociālo pakalpojumu sniedzēju atbilstību normatīvo aktu
prasībām un administratīvi sodīt sociālo pakalpojumu sniedzējus par izdarītajiem pārkāpumiem;
4
1
) izstrādāt sociālo pakalpojumu kvalitātes un efektivitātes novērtēšanas kritērijus;
4
2
) izstrādāt vadlīnijas sociālās palīdzības piešķiršanai;
5) šā panta pirmās daļas 1., 2. un 4.punktā noteikto uzdevumu veikšanai veidot un uzturēt Valsts sociālās
politikas monitoringa informācijas sistēmu, kas ir valsts informācijas sistēma.
12
/
29
(2) Valsts sociālās politikas monitoringa informācijas sistēmas vajadzībām Labklājības ministrijai ir tiesības no
valsts un pašvaldību institūcijām saņemt un apstrādāt to personu personas datus, kuras pieprasījušas sociālo
palīdzību, sociālās aprūpes, sociālās vai profesionālās rehabilitācijas pakalpojumus, tehniskos palīglīdzekļus vai
pakalpojumus neatkarīgas dzīves nodrošināšanai, kā arī datus par šo personu pieprasītajiem un tām piešķirtajiem
pakalpojumiem un sociālo palīdzību.
(3) Šā panta pirmās daļas 5.punktā paredzētās Valsts sociālās politikas monitoringa informācijas sistēmas
struktūru, tajā iekļaujamo datu apjomu, datu apstrādes noteikumus un kārtību, kā arī institūciju sadarbības noteikumus
nosaka Ministru kabinets.
(4) Labklājības ministrija ir tiesīga neinformēt datu subjektu par personas datu apstrādi Valsts sociālās politikas
monitoringa informācijas sistēmā, ja vien datu subjekts to īpaši nepieprasa un ja personas datu apstrāde ir
nepieciešama saistībā ar:
1) valsts finansētu ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojumu sniegšanu;
2) valsts finansēta asistenta pakalpojuma administrēšanu pašvaldībās;
3) valsts noteiktās statistiskās informācijas vākšanu;
4) sociālo pakalpojumu sniedzēju pārbaudēm.
(
07.05.2009
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
08.07.2011.
, 
14.11.2013.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
 Pirmās daļas 4.
1
 un 4.
2
 punkts stājas spēkā 
01.12.2017.
 Sk. Pārejas noteikumu 
26.
punktu
)
15.pants. Sociālo pakalpojumu pārvalde
(Izslēgts ar 
07.05.2009
. likumu, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
15.
1
 pants. Sociālās integrācijas valsts aģentūra
(1) Sociālās integrācijas valsts aģentūra (turpmāk — Aģentūra) ir Labklājības ministra pārraudzībā esoša valsts
pārvaldes iestāde, kura:
1) sniedz sociālās rehabilitācijas pakalpojumus (ja nepieciešams, arī veselības aprūpes pakalpojumus)
personām, tai skaitā Nacionālo bruņoto spēku karavīriem, zemessargiem, Iekšlietu ministrijas sistēmas iestāžu
amatpersonām ar speciālajām dienesta pakāpēm un normatīvajos aktos par starptautisko palīdzību noteiktajiem
civilajiem ekspertiem;
2) sniedz profesionālās rehabilitācijas pakalpojumus un nosaka profesionālo piemērotību personām darbspējīgā
vecumā ar invaliditāti, garīga rakstura traucējumiem vai prognozējamu invaliditāti, kā arī profesionālās
rehabilitācijas pakalpojumu ietvaros nodrošina transportlīdzekļa vadīšanas apmācību personām, kurām nav
medicīnisku pretindikāciju šādai apmācībai;
3) koordinē valsts finansētu sociālās rehabilitācijas, profesionālās rehabilitācijas un ilgstošas sociālās aprūpes
un sociālās rehabilitācijas pakalpojumu sniegšanu;
4) īsteno profesionālās pamatizglītības, profesionālās vidējās izglītības, pirmā līmeņa profesionālās augstākās
izglītības (koledžas izglītība), profesionālās tālākizglītības un profesionālās pilnveides programmas, sagatavojot
speciālistus profesijās, kuras nepieciešamas invalīdu sociālās aizsardzības pasākumu veikšanai;
5) 
(izslēgts ar 
08.07.2011
. likumu)
;
6) sniedz no valsts budžeta finansētu tehnisko palīglīdzekļu pakalpojumu — nodrošina transportlīdzekļa
pielāgošanu.
(1
1
) Šā panta pirmās daļas 1.punktā minētie sociālās rehabilitācijas pakalpojumi (ja nepieciešams, arī veselības
aprūpes pakalpojumi) Nacionālo bruņoto spēku karavīriem, zemessargiem, Iekšlietu ministrijas sistēmas iestāžu
amatpersonām ar speciālajām dienesta pakāpēm un normatīvajos aktos par starptautisko palīdzību noteiktajiem
civilajiem ekspertiem tiek nodrošināti atbilstoši gadskārtējā valsts budžeta likumā šim mērķim piešķirtajiem līdzekļiem.
13
/
29
(1
2
) Aģentūra līdz 2021.gada 31.decembrim Eiropas Savienības politiku instrumentu ietvaros:
1) nosaka profesionālo piemērotību bezdarbniekiem, kuri bijuši bez darba vismaz 12 mēnešus un saņēmuši
Nodarbinātības valsts aģentūras nosūtījumu uz profesionālās piemērotības noteikšanu;
2) sniedz profesionālās rehabilitācijas pakalpojumus personām ar garīga rakstura traucējumiem, kurām nav
noteikta invaliditāte vai prognozējama invaliditāte.
(2) Aģentūras darbību regulē nolikums, kurā iekļauj arī koledžu darbību reglamentējošo normatīvo aktu prasības
attiecībā uz koledžas nolikumu.
(3) Aģentūras pedagogu darba samaksu nosaka normatīvie akti par pedagogu darba samaksu.
(
20.12.2007
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
07.05.2009.
, 
29.10.2009.
, 
07.10.2010.
, 
08.07.2011.
,
10.11.2016.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
16.pants. Sociālo pakalpojumu kvalitātes kontroles inspekcija
(Izslēgts ar 
17.06.2004
. likumu, kas stājas spēkā 
13.07.2004.
)
17.pants. Sociālo pakalpojumu sniedzējs
(1) Šajā likumā noteiktos sociālos pakalpojumus drīkst sniegt tikai tāds sociālo pakalpojumu sniedzējs, kura
pamatdarbība vai kura attiecīgās struktūrvienības pamatdarbība ir šo pakalpojumu sniegšana un kurš attiecīgā
pakalpojuma sniegšanai ir reģistrēts sociālo pakalpojumu sniedzēju reģistrā ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc tam, kad
pakalpojuma sniegšana uzsākta.
(2) Ministru kabinets nosaka kritērijus sociālo pakalpojumu sniedzēju reģistrēšanai sociālo pakalpojumu sniedzēju
reģistrā, reģistrā iekļaujamo informāciju un reģistrēšanas kārtību, nosacījumus izslēgšanai no reģistra, kā arī 
prasības
sociālo pakalpojumu sniedzējiem
.
(3) Par institūcijas, kas sniedz sociālos pakalpojumus vadītāju var būt persona, kurai ir otrā līmeņa profesionālā
augstākā vai akadēmiskā augstākā izglītība.
(4) Sociālo pakalpojumu sniedzējam ir tiesības pieprasīt un bez maksas saņemt no valsts un pašvaldību iestādēm
un citām valsts pārvaldes iestādēm, privātpersonām, tai skaitā ārstniecības iestādēm, ziņas, kas nepieciešamas
sociālo pakalpojumu sniegšanai, tai skaitā informāciju par personas funkcionālo traucējumu raksturu un pakāpi,
ienākumiem un personai piederošajiem īpašumiem, aizbildnības un aizgādības jautājumiem, bērna aizgādības tiesību
realizāciju, tiesisko un mantisko stāvokli, ja ziņas nepieciešamas, lai pieņemtu vai izpildītu lēmumu par sociālā
pakalpojuma sniegšanu, un tās nav iespējams saņemt no valsts un pašvaldību institūciju datubāzēm.
(5) Sociālo pakalpojumu sniedzējam ir pienākums sniegt Labklājības ministrijai informāciju un normatīvajos aktos
noteiktos pārskatus par savu darbību sociālo pakalpojumu sniegšanas jomā.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
17.06.2004.
, 
21.06.2007.
, 
20.12.2007.
, 
07.05.2009.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
)
17.
1
 pants. Administratīvo aktu un faktiskās rīcības apstrīdēšana un pārsūdzēšana
(1) Tiešās pārvaldes iestāžu, valsts kapitālsabiedrību vai šā likuma 
13.panta
 2.
1
 un 2.
2
 daļā noteikto personu kā
sociālo pakalpojumu sniedzēju izdotos administratīvos aktus vai faktisko rīcību var apstrīdēt Labklājības ministrijā, bet
tās lēmumus pārsūdzēt tiesā, ja likumā vai Ministru kabineta noteikumos nav noteikts citādi.
(2) Pašvaldību un to institūciju kā sociālo pakalpojumu vai sociālās palīdzības sniedzēju izdotos administratīvos
aktus vai faktisko rīcību var apstrīdēt atbilstoši likumam “Par pašvaldībām”.
(3) Labklājības ministrijas amatpersonu izdotos administratīvos aktus vai faktisko rīcību var apstrīdēt, vēršoties pie
Labklājības ministrijas valsts sekretāra, bet viņa lēmumus pārsūdzēt tiesā.
(4) Labklājības ministrijas lēmuma par sociālo pakalpojumu sniedzēja izslēgšanu no Sociālo pakalpojumu
sniedzēju reģistra, Labklājības ministrijas vai sociālo pakalpojumu sniedzēja lēmuma par sociālo pakalpojumu
sniegšanas pārtraukšanu vai izbeigšanu, kā arī pašvaldības lēmuma par sociālās palīdzības sniegšanas pārtraukšanu
14
/
29
vai izbeigšanu apstrīdēšana vai pārsūdzēšana neaptur attiecīgā lēmuma darbību, izņemot gadījumu, kad šī darbība tiek
apturēta ar tās iestādes lēmumu, kurā lēmums tiek apstrīdēts.
(
07.05.2009
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
III nodaļa 
Sociālo pakalpojumu sniegšanas mērķi, veidi un tiesības uz tiem
18.pants. Sociālās aprūpes pakalpojumu sniegšanas mērķis
Sociālās aprūpes pakalpojumu sniegšanas mērķis ir nodrošināt dzīves kvalitātes nepazemināšanos personai, kura
vecuma vai funkcionālo traucējumu dēļ to nevar nodrošināt pati saviem spēkiem.
19.pants. Sociālās rehabilitācijas pakalpojumu sniegšanas mērķis
Sociālās rehabilitācijas pakalpojumu sniegšanas mērķis ir novērst vai mazināt invaliditātes, darbnespējas, brīvības
atņemšanas soda izciešanas, atkarības vai vardarbības un citu faktoru izraisītās negatīvās sociālās sekas personas
dzīvē.
20.pants. Personas tiesības uz sociālo aprūpi
(1) Bāreņiem un bez vecāku gādības palikušiem bērniem ir tiesības uz viņu vajadzībām atbilstošu sociālās aprūpes
pakalpojumu.
(2) Personām, kurām funkcionālo traucējumu dēļ ir objektīvas grūtības sevi aprūpēt, ir tiesības uz nepieciešamās
aprūpes līmenim atbilstošu sociālās aprūpes pakalpojumu.
(3) Ir šādi aprūpes līmeņi:
1) pirmais aprūpes līmenis — personas fiziskās vai garīgās spējas ir mēreni ierobežotas. Persona spēj un prot
veikt pašaprūpi atbilstoši savām vajadzībām un savam veselības stāvoklim; nepieciešams minimāls personāla
atbalsts noteiktu stundu skaitu nedēļā. Sociālās aprūpes pakalpojuma sniedzējs nodrošina ārstniecības
personas noteikto klienta uzraudzību;
2) otrais aprūpes līmenis — personas fiziskās vai garīgās spējas ir mēreni vai smagi ierobežotas. Persona spēj
un prot veikt pašaprūpi atbilstoši savām vajadzībām un savam veselības stāvoklim, bet ir iespējama spēju vai
prasmju pazemināšanās; nepieciešams neliels personāla atbalsts ikdienā. Sociālās aprūpes pakalpojuma
sniedzējs nodrošina ārstniecības personas noteikto klienta uzraudzību un novēro funkcionālo traucējumu
izmaiņas;
3) trešais aprūpes līmenis — personas fiziskās vai garīgās spējas ir smagi ierobežotas. Personas spēja veikt
noteiktas pašaprūpes darbības ir traucēta; nepieciešams regulārs personāla atbalsts ikdienā. Sociālās aprūpes
pakalpojuma sniedzējs nodrošina ārstniecības personas noteikto klienta uzraudzību un novēro funkcionālo
traucējumu izmaiņas;
4) ceturtais aprūpes līmenis — personas fiziskās vai garīgās spējas ir ļoti smagi ierobežotas, izteikta
pašaprūpes spēju nepietiekamība, persona pilnībā aprūpējama un uzraugāma visu diennakti. Sociālās aprūpes
pakalpojuma sniedzējs nodrošina ārstniecības personas noteikto klienta uzraudzību un novēro funkcionālo
traucējumu izmaiņas.
(4) Kritērijus aprūpes līmeņa noteikšanai un klientu izvērtēšanai, kā arī nosacījumus sociālās aprūpes pakalpojumu
saņemšanai dzīvesvietā un institūcijā un to saņemšanas kārtību nosaka Ministru kabinets.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
 Ceturtā daļa stājas spēkā 
01.12.2017.
 Sk. Pārejas
noteikumu 
26. punktu
)
21.pants. Personas tiesības uz sociālo rehabilitāciju
(1) Tiesības uz sociālo rehabilitāciju ir šādām šā likuma 
3.pantā
 minētajām personām, kuru iekļaušanās sabiedrībā
15
/
29
ir apgrūtināta:
1) invalīdiem un personām ar funkcionālajiem traucējumiem;
2) personām pēc brīvības atņemšanas soda izciešanas;
3) personām, kurām ir izveidojusies atkarība no alkohola, narkotiskajām vai psihotropajām vielām;
4) personām, kuras cietušas no vardarbības;
5) bērniem, kuri ilgstoši (ilgāk par vienu gadu) atradušies ārpusģimenes aprūpē.
(2) Pašvaldības atbilstoši nepieciešamībai izstrādā rehabilitācijas programmas arī personu grupām, kuru
iekļaušanās sabiedrības dzīvē ir apgrūtināta citu iemeslu dēļ.
21.
1
 pants. Personas tiesības uz psihosociālo rehabilitāciju
(1) Psihosociālās rehabilitācijas pakalpojumu ir tiesības saņemt šādām personām, kurām nepieciešams atbalsts
psihosociālo problēmu risināšanā, ja šīs problēmas apgrūtina to iekļaušanos sabiedrībā:
1) personām ar prognozējamu vai pirmreizēju invaliditāti, kuras cēlonis ir onkoloģiska slimība, atbilstoši
individuālajam rehabilitācijas plānam un ģimenes ārsta atzinumam;
2) vienam šīs daļas 
1.punktā
 minētās personas izraudzītam tuviniekam, ja persona un tuvinieks norāda uz
nepieciešamību pakalpojumu saņemt kopā un šo nepieciešamību pamato attiecīgā onkoloģiskā slimība;
3) bērnam, kuram saskaņā ar ārstu konsīlija lēmumu nepieciešama paliatīvā aprūpe, un ar viņu vienā
mājsaimniecībā dzīvojošiem ģimenes locekļiem vai audžuģimenei.
(2) Pašvaldības atbilstoši nepieciešamībai un finansiālajām iespējām var organizēt psihosociālās rehabilitācijas
pakalpojumus arī citām personu grupām.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
22.pants. Sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojumu sniegšanas veidi
Sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojumi tiek sniegti:
1) personas dzīvesvietā, nodrošinot aprūpi mājās, rehabilitāciju dzīvesvietā, dienas aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcijās, grupu dzīvokļos (grupu mājās), servisa dzīvokļos, naktspatversmēs vai patversmēs un
citur;
2) ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijās.
23.pants. Aprūpe mājās
(1) Ja personai nepieciešama aprūpe dzīvesvietā, pašvaldība vispirms izvērtē to, kādas iespējas nodrošināt
nepieciešamo aprūpi ir ar šo personu kopā dzīvojošajiem ģimenes locekļiem vai personām, kurām ar aprūpējamo ir
kopēji izdevumi par uzturu un kuras mitinās vienā mājoklī ar viņu.
(2) Ja personas aprūpi nodrošina ģimenes locekļi, pašvaldība šos ģimenes locekļus atbalsta psiholoģiski, viņus
konsultējot un apmācot, un, ja nepieciešams, arī materiāli.
(3) Ja persona dzīvo viena vai ar šo personu kopā dzīvojošie ģimenes locekļi vecuma, veselības stāvokļa vai
nodarbinātības dēļ nevar nodrošināt tai nepieciešamo aprūpi, personai ir tiesības saņemt sociālās aprūpes
pakalpojumu.
24.pants. Sociālā rehabilitācija dzīvesvietā
16
/
29
Lai sekmētu valstī un pašvaldībā pieejamo resursu izmantošanu un nodrošinātu personas iekļaušanos sabiedrībā,
sociālais dienests vai sociālās rehabilitācijas pakalpojuma sniedzējs katrai sociāli rehabilitējamai personai izstrādā un
īsteno individuālās sociālās rehabilitācijas plānu.
(
07.10.2010
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
10.11.2010.
)
25.pants. Nodrošināšana ar tehniskajiem palīglīdzekļiem
(1) Tehnisko palīglīdzekļu pakalpojumus ir tiesības saņemt šādām personām ar ilgstošiem vai nepārejošiem
organisma funkciju traucējumiem vai anatomiskiem defektiem, ja tās saņēmušas ārstniecības personas atzinumu par
šāda pakalpojuma nepieciešamību:
1) visu grupu invalīdiem un bērniem invalīdiem līdz 18 gadu vecumam;
2) personām, kurām tehniskais palīglīdzeklis nepieciešams, lai samazinātu vai novērstu funkcionālo mazspēju;
3) personām ar prognozējamu invaliditāti, kurām šāda pakalpojuma nepieciešamība noteikta individuālajā
rehabilitācijas plānā;
4) personām ar anatomiskiem defektiem — protēzi vai ortopēdiskos apavus.
(2) Kārtību, kādā personas saņem tehniskos palīglīdzekļus, un tehnisko palīglīdzekļu aprites noteikumus
reglamentē Ministru kabinets.
(3) No valsts budžeta finansējamo tehnisko palīglīdzekļu sarakstu apstiprina Ministru kabinets.
(4) Šā panta pirmajā daļā noteiktās personas ar tiflotehnikas un surdotehnikas pakalpojumiem nodrošina Latvijas
Neredzīgo biedrība un Latvijas Nedzirdīgo savienība, bet ar pārējo tehnisko palīglīdzekļu pakalpojumiem — valsts
sabiedrība ar ierobežotu atbildību “Nacionālais rehabilitācijas centrs “Vaivari””, kura:
1) organizē pakalpojumu sniegšanas sistēmu, ņemot vērā teritoriālo principu, un izdod administratīvos aktus par
pakalpojumu piešķiršanu konkrētām personām;
2) nosaka pakalpojumu sniedzējus atbilstoši šā likuma 
13.pantā
 noteiktajam;
3) nodrošina piešķirto valsts budžeta līdzekļu racionālu izlietojumu un šā izlietojuma kontroli;
4) organizē tehnisko palīglīdzekļu apriti — datubāzu veidošanu un uzturēšanu attiecībā uz tehniskajiem
palīglīdzekļiem, rindām pakalpojumu saņemšanai un pakalpojumu saņēmušajām personām un citiem ar
pakalpojumu nodrošināšanu saistītiem jautājumiem;
5) informē sabiedrību par pakalpojumu saņemšanas iespējām.
(5) Personām ar invaliditāti, kurām Veselības un darbspēju ekspertīzes ārstu valsts komisija ir noteikusi
medicīniskas indikācijas speciāli pielāgota vieglā automobiļa iegādei un transporta izdevumu kompensēšanas pabalsta
saņemšanai, ir tiesības saņemt par valsts budžeta līdzekļiem pakalpojumu — transportlīdzekļa pielāgošana —, lai tas
pildītu tehniskā palīglīdzekļa funkciju.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
25.05.2006.
, 
03.05.2007.
, 
07.05.2009.
, 
07.10.2010.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
)
26.pants. Profesionālā rehabilitācija un profesionālās piemērotības noteikšana
(1) Tiesības saņemt valsts finansētus profesionālās rehabilitācijas pakalpojumus un profesionālās piemērotības
noteikšanas pakalpojumus ir personām darbspējas vecumā, ja tām ir noteikta invaliditāte vai prognozējama invaliditāte.
Lai saņemtu valsts finansētus profesionālās rehabilitācijas pakalpojumus vai profesionālās piemērotības noteikšanas
pakalpojumu, persona vēršas pie attiecīgā pakalpojumu sniedzēja, kurš pieņem lēmumu par pakalpojumu piešķiršanu
vai par atteikumu piešķirt pakalpojumus.
(2) Kārtību, kādā persona saņem valsts finansētus profesionālās rehabilitācijas pakalpojumus un profesionālās
piemērotības noteikšanas pakalpojumu, nosaka Ministru kabinets.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
17
/
29
27.pants. Dienas aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūciju pakalpojumi
(1) Dienas aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas nodrošina aprūpi un iespēju iesaistīties fiziskās un
garīgās aktivitātēs:
1) pensijas vecuma personām;
2) invalīdiem ar fiziska rakstura traucējumiem;
3) personām ar garīga rakstura traucējumiem;
4) personām pēc smagām, ilgstošām slimībām.
(2) Pašvaldībai ir tiesības dienas aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojumus nodrošināt arī citām personām.
27.
1
 pants. Grupu mājas (dzīvokļa), pusceļa mājas, servisa dzīvokļa un sociālās rehabilitācijas centra
pakalpojumi
(1) Grupu mājā (dzīvoklī) nodrošina mājokli un individuālu atbalstu sociālo problēmu risināšanā un, ja nepieciešams,
sociālo aprūpi personām ar garīga rakstura traucējumiem, kurām ir objektīvas grūtības dzīvot patstāvīgi, bet nav
nepieciešama atrašanās ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā.
(2) Pusceļa mājā sniedz sociālās rehabilitācijas pakalpojumus:
1) personām ar garīga rakstura traucējumiem, lai tās apgūtu patstāvīgai dzīvei vai dzīvei grupu mājā (dzīvoklī)
nepieciešamās iemaņas;
2) personām ar citiem funkcionāliem traucējumiem, lai tās apgūtu vai nostiprinātu patstāvīgai dzīvei
nepieciešamās iemaņas.
(3) Servisa dzīvoklī personai ar smagiem funkcionāliem traucējumiem nodrošina neatkarīgas dzīves iespējas,
palielinot šīs personas sociālās funkcionēšanas un pašaprūpes spējas.
(4) Šā panta pirmajā un otrajā daļā minētajos gadījumos pakalpojuma apjomu, klienta maksājumus un kārtību,
kādā pakalpojuma izmaksas tiek segtas no valsts vai pašvaldības budžeta, nosaka Ministru kabinets.
(5) Sociālās rehabilitācijas centrā personām ar funkcionāliem traucējumiem, no psihoaktīvām vielām atkarīgām
personām, personām pēc brīvības atņemšanas soda izciešanas un citām personām ar sociālās funkcionēšanas
problēmām sniedz sociālās funkcionēšanas spēju atjaunošanai nepieciešamos sociālās rehabilitācijas pakalpojumus
atbilstoši katras personas vajadzībām.
(
25.05.2006
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
03.05.2007.
, 
21.06.2007.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
)
28.pants. Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūciju pakalpojumi
(1) Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas nodrošina klientam mājokli, nepieciešamā
līmeņa sociālo aprūpi un sociālo rehabilitāciju. Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcija var
klientam nodrošināt arī ārstniecības personas noteikta ārstēšanas plāna izpildi. Šīs institūcijas pakalpojumus, ja nav
medicīnisku kontrindikāciju to saņemšanai, ir tiesības saņemt:
1) bāreņiem un bez vecāku gādības palikušiem bērniem, ja nav iespējams nodrošināt viņu aprūpi un
audzināšanu audžuģimenē vai pie aizbildņa;
2) pensijas vecuma personām un personām ar funkcionāliem traucējumiem, ja nepieciešamais pakalpojuma
apjoms pārsniedz aprūpei mājās vai dienas aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā noteikto apjomu;
3) bērniem ar smagiem funkcionāliem traucējumiem, ja nepieciešamais pakalpojuma apjoms pārsniedz aprūpei
mājās vai dienas aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā noteikto apjomu;
18
/
29
4) pilngadīgām personām ar smagiem un ļoti smagiem garīga rakstura traucējumiem, kurām nav nepieciešama
atrašanās specializētā ārstniecības iestādē un kuru stāvoklis neapdraud apkārtējos, ja nepieciešamā
pakalpojuma apjoms pārsniedz aprūpei mājās, dienas aprūpes centrā vai grupu mājā (dzīvoklī) noteikto sociālās
aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojuma apjomu.
(1
1
) Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcija var veidot struktūrvienību veselības aprūpes
pakalpojumu nodrošināšanai.
(1
2
) Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcija, izmantojot Nepilngadīgo personu atbalsta
informācijas sistēmu, ne retāk kā reizi trijos mēnešos par bāreni vai bez vecāku gādības palikušu bērnu, kas ir jaunāks
par trim gadiem, un ne retāk kā reizi sešos mēnešos par bāreni vai bez vecāku gādības palikušu bērnu no dienas, kad
viņš sasniedz trīs gadu vecumu, līdz brīdim, kad pakalpojuma sniegšana viņam tiek pārtraukta, informē bāriņtiesu un
pašvaldības sociālo dienestu par:
1) vecāku, brāļu, māsu, vecvecāku, kā arī citu personu, ar kurām bērns ilgu laiku ir dzīvojis nedalītā
saimniecībā, saskarsmi ar bērnu un sadarbību ar ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas
institūciju;
2) bērna fizisko un psihosociālo attīstību.
(2) Pakalpojuma sniegšanu ilgstošas aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā pilngadīgai personai var
pārtraukt, ja:
1) persona apdraud citu personu veselību, dzīvību vai sistemātiski pārkāpj noslēgtā līguma noteikumus;
2) personai rehabilitācijas rezultātā vairs nav nepieciešami ilgstošas aprūpes un sociālās rehabilitācijas
institūcijas pakalpojumi un tos var nomainīt ar pakalpojumiem dzīvesvietā;
3) persona lūdz pārtraukt pakalpojumu sniegšanu;
4) persona izcieš sodu ieslodzījuma vietā;
5) persona atrodas prombūtnē ilgāk par 12 mēnešiem.
(3) Šā panta otrajā daļā minētajos gadījumos lēmumu par pakalpojuma sniegšanas pārtraukšanu pieņem attiecīgās
institūcijas vadītājs, informējot par to pašvaldību, kuras administratīvajā teritorijā persona dzīvojusi pirms iestāšanās
institūcijā. Ja nav noskaidrojama administratīvā teritorija, kurā persona dzīvojusi pirms iestāšanās institūcijā, tiek
informēta pašvaldība, kuras administratīvajā teritorijā ir personas pēdējā konstatējamā atrašanās vieta. Pašvaldībai ir
pienākums nodrošināt attiecīgajai personai izmitināšanu, ja šai personai nav iespējams likumā noteiktajā kārtībā
iemitināties agrāk aizņemtajā dzīvojamā telpā.
(3
1
) Lēmumu par pakalpojuma sniegšanas pārtraukšanu institūcijas vadītājs var pieņemt arī tādā gadījumā, ja nevis
kāda no šā panta trešajā daļā minētajām pašvaldībām, bet cita pašvaldība ne vēlāk kā mēnesi pirms pakalpojuma
sniegšanas pārtraukšanas rakstveidā apliecinājusi institūcijas vadītājam, ka tās administratīvajā teritorijā pēc
rakstveida vienošanās ar attiecīgo personu tai tiks nodrošināta izmitināšana un nepieciešamie sociālie pakalpojumi.
(4) Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas pakalpojumu sniegšanu aptur, ja persona atrodas
bezvēsts prombūtnē ilgāk nekā divus mēnešus no dienas, kad par pazušanas faktu ziņots policijai.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
25.05.2006.
, 
03.05.2007.
, 
29.10.2009.
, 
06.12.2012.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
 1.
2
 daļa stājas spēkā 
01.09.2017.
 Sk. Pārejas noteikumu 
27. punktu
)
IV nodaļa 
Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijās dzīvojošo
personu tiesības
29.pants. Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūciju klientu tiesības
(1) Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas klientam ir tiesības:
19
/
29
1) patstāvīgi pieņemt lēmumus un tos īstenot tiktāl, ciktāl tas neierobežo citu personu tiesības un brīvības vai
neapdraud personas veselību vai dzīvību;
2) saņemt savam funkcionālajam stāvoklim un nepieciešamajam aprūpes līmenim atbilstošus pakalpojumus, kā
arī uz individuālu un profesionālu personāla pieeju pakalpojumu sniegšanā;
3) ja viņš ir pilngadīga persona, — laikposmu no viena mēneša līdz trim mēnešiem uzturēties ārpus institūcijas
citas personas (ģimenes) aprūpē. Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcija, rakstveidā
vienojoties ar personu (ģimeni), nosaka šīs uzturēšanās ilgumu, pušu tiesības un pienākumus, kā arī izmaksā
klienta uzturnaudu vai uztura pabalstu atbilstoši laikposmam, kuru viņš atrodas citas personas (ģimenes)
aprūpē;
4) ja viņš ir bērns, — uzturēties ārpus institūcijas citas personas (ģimenes) aprūpē saskaņā ar 
Bērnu tiesību
aizsardzības likumu
.
(2) Ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas klientam ir tiesības uz noteiktu naudas
summu personiskiem izdevumiem šādā apmērā:
1) pilngadīgai personai, kura ir šā likuma 
13.
1
 panta
 trešajā daļā noteiktās pensijas vai atlīdzības, vai valsts
sociālā nodrošinājuma pabalsta saņēmēja, naudas summa, kas paliek tās rīcībā pēc ilgstošas sociālās
aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas pakalpojuma apmaksas, nedrīkst būt mazāka par 15 procentiem
no tai izmaksājamās pensijas vai atlīdzības, vai valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta apmēra;
2) pilngadīgai personai, kura nav šā likuma 
13.
1
 panta
 trešajā daļā noteiktās pensijas vai atlīdzības, vai valsts
sociālā nodrošinājuma pabalsta saņēmēja, naudas summa, kas tai izmaksājama no ilgstošas sociālās aprūpes
institūcijas budžeta, ir 15 procenti no valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta apmēra;
3) bērnam no septiņu gadu vecuma naudas summa, kas izmaksājama no ilgstošas sociālās aprūpes
institūcijas budžeta, ir 15 procenti no valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta apmēra. Par labām un teicamām
sekmēm un aktivitāti sabiedriskajā dzīvē izglītības iestādes vai ilgstošas sociālās aprūpes institūcijas var
piešķirt arī lielāku naudas summu.
(3) Par šā panta pirmajā daļā noteikto klienta tiesību nodrošināšanu un šim nolūkam nepieciešamo institūcijas
darba organizēšanu ir atbildīgs ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas vadītājs.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
03.05.2007.
, 
18.09.2008.
, 
07.05.2009.
, 
29.10.2009.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas
stājas spēkā 
09.02.2017.
)
30.pants. Sociālās aprūpes padomes kompetence
(1) Lai sekmētu ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijās dzīvojošo personu tiesību
ievērošanu, attiecīgās institūcijas vadītājs izveido sociālās aprūpes padomi (turpmāk — padome), kuras sastāvā ietilpst
ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā dzīvojošās personas, to radinieki, institūcijas
darbinieki un vietējās pašvaldības pārstāvji. Padomes lēmumiem ir ieteikuma raksturs.
(2) Padome:
1) saskaņo institūcijas iekšējās kārtības noteikumus;
2) iesniedz priekšlikumus institūcijas darbības uzlabošanai;
3) izskata konfliktus starp klientiem un institūcijas administrāciju;
4) piedalās institūcijas sniegto pakalpojumu kvalitātes novērtēšanā.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
17.06.2004.
 un 
25.05.2006
. likumu, kas stājas spēkā 
28.06.2006.
)
31.pants. Personas tiesību ierobežojumi ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijā
(1) Lai nepieļautu personas atstāšanu bez uzraudzības un aizsargātu tās veselību un dzīvību, kā arī citu personu
tiesības un brīvības, ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas vadītājs vai viņa pilnvarota
20
/
29
persona var pieņemt lēmumu par nepieciešamību noteiktā laika periodā ierobežot personas tiesības brīvi pārvietoties, ja
šādas uzraudzības nepieciešamība, pamatojoties uz personas veselības stāvokli, ir noteikta tās individuālajā
rehabilitācijas vai aprūpes plānā.
(2) Ja persona ar savu rīcību apdraud savu vai citu personu veselību vai dzīvību, attiecīgās institūcijas vadītājs vai
viņa pilnvarota persona var pieņemt lēmumu, izdarot atzīmi personas lietā, par personas izolēšanu uz laiku, ne ilgāku
par 24 stundām, īpaši šim nolūkam iekārtotā telpā, kur personai tiek nodrošināta nepieciešamā aprūpe un nepārtraukta
uzraudzība.
(3) Ja nepieciešams ierobežot ilgstošas aprūpes institūcijās esošo bērnu tiesības, piemērojamas 
Bērnu tiesību
aizsardzības likuma
 normas.
(4) Klientam, kurš saņem ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas pakalpojumus un kuram
ir piešķirta pensija vai atlīdzība, vai valsts sociālais pabalsts, šo maksājumu izmaksu, ievērojot šā likuma 
13.
1
 panta
trešajā daļā un 
29.panta
 otrās daļas 1.punktā minētos nosacījumus, nodrošina ilgstošas sociālās aprūpes un sociālās
rehabilitācijas institūcija, kuras kontā Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra, pamatojoties uz klienta iesniegumu,
pārskaita minētos maksājumus.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
07.05.2009.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
V nodaļa 
Sociālā palīdzība
32.pants. Sociālās palīdzības mērķis
Sociālās palīdzības mērķis ir sniegt materiālu atbalstu trūcīgām, maznodrošinātām un krīzes situācijā nonākušām
ģimenēm (personām), lai nodrošinātu to pamatvajadzības un veicinātu darbspējīgo personu līdzdarbību savas situācijas
uzlabošanā.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
33.pants. Ģimenes (personas) atzīšana par trūcīgu
(1) Ministru kabinets nosaka ienākumu un materiālā stāvokļa līmeni, kuru nepārsniedzot ģimene, kas sastāv no
laulātajiem, personām, kurām ir kopēji izdevumi pamatvajadzību nodrošināšanai un kuras mitinās vienā mājoklī, vai
atsevišķi dzīvojoša persona tiek atzīta par trūcīgu, un kārtību, kādā ģimene (persona) tiek atzīta par trūcīgu.
(2) Pašvaldība saistošajos noteikumos var noteikt labvēlīgākus nosacījumus ģimenes (personas) atzīšanai par
trūcīgu.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
29.10.2009.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
34.pants. Sociālās palīdzības piešķiršana un sociālās palīdzības pabalstu izmaksas veids
(1) Pašvaldības sociālais dienests pēc personas un tās ģimenes locekļu ienākumu un citu materiālo resursu
izvērtēšanas lemj par sociālās palīdzības pabalsta piešķiršanu personai, kas pabalstu pieprasījusi.
(2) Piešķirto sociālās palīdzības pabalstu personai var izmaksāt naudā vai par pabalsta summu apmaksāt preces
vai pakalpojumus, kas nepieciešami personas vai tās ģimenes locekļu pamatvajadzību apmierināšanai. Naudā
izmaksātais sociālās palīdzības pabalsts uzskatāms par sociālās palīdzības pabalstu, uz kuru nevar vērst piedziņu.
(3) Ja persona, kas pieprasījusi sociālo palīdzību, pēdējo triju mēnešu laikā mainījusi dzīvesvietu, pašvaldībai ir
tiesības pieprasīt no personas iepriekšējās dzīvesvietas izziņu par saņemtās sociālās palīdzības apmēru un ņemt to
vērā, nosakot nepieciešamās palīdzības apmēru.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
29.10.2009
. likumu, kas stājas spēkā 
01.12.2009.
)
35.pants. Sociālās palīdzības pabalstu veidi
(1) Pašvaldība no pamatbudžeta izmaksā pabalstu garantētā minimālā ienākuma līmeņa nodrošināšanai un
dzīvokļa pabalstu.
21
/
29
(2) Pašvaldība, neizvērtējot ģimenes (personas) ienākumus, var piešķirt ģimenei (personai) pabalstu krīzes
situācijā.
(3) Ja ir apmierināts pamatots pašvaldības iedzīvotāju pieprasījums pēc pabalsta garantētā minimālā ienākumu
līmeņa nodrošināšanai un dzīvokļa pabalsta, pašvaldība, izvērtējot ģimenes (personas) ienākumus, ir tiesīga no
pašvaldības pamatbudžeta izmaksāt arī citus pabalstus ģimenes (personas) pamatvajadzību apmierināšanai.
(4) Šā panta trešajā daļā minēto pabalstu veidu, apmēru, izmaksas kārtību un personas, kuras ir tiesīgas saņemt
šos pabalstus, reglamentē pašvaldības saistošajos noteikumos.
(5) Dzīvokļa pabalsta apmēru, izmaksas kārtību un personas, kuras ir tiesīgas saņemt šo pabalstu, reglamentē
pašvaldības saistošajos noteikumos.
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
25.11.2004.
, 
18.09.2008.
, 
29.10.2009.
 un 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā
09.02.2017.
)
36.pants. Pabalsts garantētā minimālā ienākumu līmeņa nodrošināšanai
(1) Garantēto minimālo ienākumu līmeni nosaka un katru gadu saistībā ar gadskārtējā valsts budžeta likuma
projektu pārskata Ministru kabinets.
(2) Ministru kabinets nosaka kārtību, kādā aprēķināms, piešķirams un izmaksājams pabalsts garantētā minimālā
ienākumu līmeņa nodrošināšanai un kārtību, kādā slēdzama vienošanās par līdzdarbību.
(3) 
(Izslēgta ar 
07.05.2009
. likumu.)
(Ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
07.05.2009.
 un 
29.10.2009
. likumu, kas stājas spēkā 
01.12.2009.
)
37.pants. Sociālās palīdzības pabalstu piešķiršanas nosacījumi
(1) Personai darbspējīgā vecumā, kura vēlas saņemt sociālās palīdzības pabalstu, izņemot pabalstu krīzes
situācijā, un nestrādā (nav uzskatāma par darba ņēmēju vai pašnodarbināto saskaņā ar likumu "
Par valsts sociālo
apdrošināšanu
"), jāreģistrējas Nodarbinātības valsts aģentūrā kā bezdarbniekam, izņemot gadījumu, kad persona ir:
1) invaliditātes pensijas, vecuma pensijas vai valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta saņēmēja;
2) sieviete grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā, viens no bērna vecākiem vai cita persona bērna
kopšanas periodā;
3) viens no bērna invalīda vecākiem, ja bērns nesaņem piemērotus aprūpes pakalpojumus;
4) persona vecumā no 15 gadiem, kura iegūst izglītību klātienē pamatizglītības, vispārējās vidējās vai
profesionālās vidējās izglītības iestādē vai ir pilna laika studējošais augstskolā.
(2) Sociālās palīdzības pabalstu klientam samazina par personai piešķirto daļu, vienlaikus ievērojot katra bērna
tiesības un intereses, vai nepiešķir atsevišķi dzīvojošai personai, ja tā:
1) atteikusies no līdzdarbības vai noteiktā laikā nav iesaistījusies pasākumos savas sociālās problēmas
risināšanai;
2) sniegusi nepatiesas ziņas vai atteikusies sniegt ziņas par ienākumiem, īpašumiem un citiem apstākļiem, kas
raksturo klienta spēju nodrošināt pamatvajadzības un iesaistīties pasākumos savas sociālās problēmas
risināšanai;
3) atrodas prombūtnē ilgāk par kalendāra mēnesi un saņem sociālo vai ārstniecības pakalpojumu, kura ietvaros
tiek nodrošinātas personas pamatvajadzības, atrodas ieslodzījuma vietā, sociālās korekcijas izglītības iestādē
vai citu pamatotu iemeslu dēļ nav iekļaujama ģimenes sastāvā.
(2
1
) Sociālās palīdzības pabalstu šā panta otrajā daļā minēto apstākļu dēļ samazina vai pārtrauc izmaksāt ar tā
mēneša pirmo datumu, kas seko mēnesim, kad radušies apstākļi, kuru dēļ samazināma vai pārtraucama pabalsta
izmaksa.
22
/
29
(3) Ja mainās ģimenes sastāvs, ģimenes (personas) materiālā vai sociālā situācija, pašvaldības sociālais dienests
no jauna izvērtē klienta atbilstību sociālās palīdzības saņemšanas nosacījumiem un, ja nepieciešams, pieņem lēmumu
par sociālās palīdzības pabalsta piešķiršanu vai atteikumu piešķirt sociālās palīdzības pabalstu.
(3
1
) Ja trūcīgas ģimenes (personas) materiālais stāvoklis uzlabojies un tās ienākumi palielinājušies uz darba
attiecību pamata vai no saimnieciskās darbības, izņemot autoratlīdzību, ienākumus no nekustamā īpašuma un
ienākumus no metāllūžņu pārdošanas, pašvaldības sociālais dienests vienu reizi kalendāra gadā trīs kalendāra
mēnešus neņem vērā ienākumus līdz valstī noteiktās minimālās mēneša darba algas apmēram no šā ienākuma
personai darbspējīgā vecumā, kura uzsākusi gūt ienākumus.
(4) Ja pašvaldības sociālais dienests konstatē, ka klients spēj nodrošināt savas pamatvajadzības minimālā apmērā,
šim dienestam ir tiesības atteikt klientam sociālās palīdzības pabalstu.
(
15.12.2011
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
12.01.2017
. likumu, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
38.pants. Ierobežojumi līdzdarbības pienākumu noteikšanā
(Izslēgts ar 
15.12.2011
. likumu, kas stājas spēkā 
30.12.2011.
)
39.pants. Pabalsta garantētā minimālā ienākumu līmeņa nodrošināšanai apmēra samazināšana
(Izslēgts ar 
15.12.2011
. likumu, kas stājas spēkā 
30.12.2011.
)
39.
1
 pants. Nepamatoti izmaksāto sociālās palīdzības pabalstu atgūšana
Pašvaldības sociālais dienests pieņem lēmumu par nepamatoti izmaksāto sociālās palīdzības pabalstu atgūšanu,
ja tas konstatē, ka attiecīgais pabalsts ir nepamatoti izmaksāts klienta vainas dēļ, klientam sniedzot nepatiesu vai
nepilnīgu informāciju vai nepaziņojot par pārmaiņām, kas varētu ietekmēt tiesības uz šo pabalstu vai tā apmēru.
Lēmumu izpilda tiesu izpildītājs 
Administratīvā procesa likumā
 noteiktajā kārtībā, pamatojoties uz pašvaldības sociālā
dienesta izpildrīkojumu.
(
15.12.2011
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
30.12.2011.
)
VI nodaļa 
Sociālā darba mērķis un prasības sociālā darba speciālistiem
40.pants. Sociālā darba mērķis
Sociālā darba mērķis ir palīdzēt personai, ģimenei un personu grupai noteikt, atrisināt vai mazināt sociālās
problēmas, attīstot pašas personas resursus un iesaistot atbalsta sistēmas.
41.pants. Personas, kurām ir tiesības veikt sociālo darbu
Tiesības veikt sociālo darbu ir personām, kas ieguvušas otrā līmeņa profesionālo augstāko vai akadēmisko izglītību
sociālajā darbā vai karitatīvajā sociālajā darbā.
(
20.12.2007
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
30.12.2007.
)
42.pants. Personas, kurām ir tiesības sniegt sociālās aprūpes vai sociālās rehabilitācijas pakalpojumus
un sociālo palīdzību
Tiesības sniegt sociālās aprūpes vai sociālās rehabilitācijas pakalpojumus un sociālo palīdzību ir personām, kas
ieguvušas pirmā līmeņa profesionālo augstāko izglītību sociālās aprūpes, sociālās rehabilitācijas vai sociālās
palīdzības sniegšanas jomā vai profesionālo vidējo izglītību sociālās aprūpes jomā (pēc tādas profesionālās
vidusskolas vai citas izglītības iestādes beigšanas, kura īsteno profesionālās vidējās izglītības programmas).
(
18.12.2008
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
07.05.2009
. likumu, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
43.pants. Sociālā darba speciālistu reģistrs 
23
/
29
(Izslēgts ar 
17.06.2004
. likumu, kas stājas spēkā 
13.07.2004.
)
44.pants. Sociālā darba speciālistu sertifikācija un sertifikācijas mērķis
(Izslēgts ar 
17.06.2004
. likumu, kas stājas spēkā 
13.07.2004.
)
45.pants. Sociālā darbinieka un karitatīvā sociālā darbinieka profesionālie uzdevumi
(1) Sociālā darbinieka un karitatīvā sociālā darbinieka profesionālā darbība ir vērsta uz to, lai panāktu un veicinātu
indivīda sociālo problēmu praktisku risinājumu un viņa dzīves kvalitātes uzlabošanos, iekļaušanos sabiedrībā, spēju
palīdzēt pašam sev.
(2) Sociālais darbinieks un karitatīvais sociālais darbinieks pēc apstākļu izvērtēšanas:
1) sniedz personai palīdzību un atbalstu sociālo problēmu risināšanā;
2) palīdz personai attīstīt spēju risināt personiskās, starppersonu un sociālās problēmas;
3) atbalsta personas attīstības iespējas, kā arī tiesības patstāvīgi pieņemt lēmumus un tos īstenot;
4) piesaista sociālekonomiskos resursus un attiecīgos sociālos pakalpojumus personas vai personu grupas
sociālo problēmu risināšanai;
5) nodrošina informāciju par sociālo pakalpojumu sniedzējiem un veido kontaktus starp sociālo pakalpojumu
saņēmējiem un sniedzējiem.
(3) Veicot šajā pantā minētos uzdevumus, sociālie darbinieki un karitatīvie sociālie darbinieki ievēro sociālo
darbinieku ētikas kodeksu, kuru apstiprina Latvijas Profesionālo sociālo un aprūpes darbinieku asociācija.
(
07.05.2009
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
46.pants. Sociālā aprūpētāja profesionālie uzdevumi
(1) Sociālais aprūpētājs plāno sociālos pakalpojumus, lai nodrošinātu tādas personas pamatvajadzību
apmierināšanu, kura vecuma vai veselības stāvokļa dēļ to nevar izdarīt saviem spēkiem.
(2) Sociālais aprūpētājs:
1) atbilstoši klienta vēlmēm un vajadzībām nosaka sociālās aprūpes pakalpojumu kompleksa vai atsevišķu
pakalpojumu nepieciešamību un organizē pakalpojumu sniegšanu;
2) novērtē, kā mainās klienta iespējas aprūpēt sevi, un attiecīgi maina sociālās aprūpes pakalpojumu
kompleksa apjomu un saturu.
47.pants. Sociālā rehabilitētāja profesionālie uzdevumi
(1) Sociālais rehabilitētājs plāno, vada un organizē sociālās aktivizēšanas darbu tā, lai veicinātu indivīda
iekļaušanos sabiedrībā.
(2) Sociālais rehabilitētājs:
1) palīdz sociālajam darbiniekam sadarbībā ar citiem speciālistiem izstrādāt un īstenot klientu individuālos
sociālās rehabilitācijas plānus, mainīt un papildināt tos atbilstoši pārmaiņām klienta dzīves situācijā;
2) palīdz klientam uzlabot esošās un apgūt jaunas sociālās prasmes.
48.pants. Sociālās palīdzības organizatora profesionālie uzdevumi
24
/
29
(1) Sociālās palīdzības organizators nodrošina sociālās palīdzības sniegšanu trūkumā nonākušām personām, lai
minimālā apmērā tiktu apmierinātas šo personu pamatvajadzības.
(2) Sociālās palīdzības organizators:
1) novērtē personas (ģimenes) sociālo un materiālo situāciju un nosaka nepieciešamās sociālās palīdzības
veidu, apjomu, saņemšanas ilgumu un līdzdarbības pienākumus;
2) informē klientus par viņu tiesībām uz sociālo palīdzību un par šo tiesību īstenošanas iespējām, kā arī
līdzdarbības pienākumiem.
Pārejas noteikumi
1. Šā likuma 
10.panta
 pirmā daļa, 
41. 
un 
42.pants
 2002.gada 31.oktobra redakcijā stājas spēkā 2008.gada
1.janvārī. Pēc 2008.gada 1.janvāra tiesības veikt sociālo darbu, sniegt sociālās aprūpes, sociālās rehabilitācijas
pakalpojumus un sociālo palīdzību ir arī personām, kuras:
1) jau veic minēto darbu un kurām 2007.gada 31.decembrī līdz valsts vecuma pensijas piešķiršanai noteiktā
vecuma sasniegšanai palikuši ne vairāk kā pieci gadi;
2) līdz 2007.gada 31.decembrim uzsākušas studijas vai turpina iegūt šā likuma 
41. 
un 
42.pantā
 noteikto
izglītību. Minētās personas katru gadu līdz 15.oktobrim iesniedz darba devējam augstskolas vai koledžas
izsniegtu izziņu par to, ka šīs personas ir augstskolas vai koledžas studējošo sarakstā.
(
17.06.2004
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
21.06.2007.
 un 
18.12.2008
. likumu, kas stājas spēkā
01.01.2009.
)
2. 
(Izslēgts ar 
18.09.2008
. likumu, kas stājas spēkā 
01.10.2008.
)
3. 
(Izslēgts ar 
18.09.2008
. likumu, kas stājas spēkā 
01.10.2008.
)
4. Līdz attiecīgo Ministru kabineta noteikumu spēkā stāšanās dienai, bet ne ilgāk kā līdz 2003.gada 1.jūnijam
piemērojami šādi Ministru kabineta noteikumi, ciktāl tie nav pretrunā ar šo likumu:
1) Ministru kabineta 1995.gada 10.oktobra noteikumi nr.309 "
Noteikumi par kārtību, kādā tiek apmaksāta
personu uzturēšanās sociālās aprūpes iestādēs
";
2) Ministru kabineta 1996.gada 27.augusta noteikumi nr.340 "Noteikumi par valsts un pašvaldību sociālās
aprūpes institūcijām";
3) Ministru kabineta 2000.gada 8.augusta noteikumi nr.262 "
Kārtība, kādā personas saņem tehniskos
palīglīdzekļus
";
4) Ministru kabineta 2000.gada 12.septembra noteikumi nr.313 "
Noteikumi par prasībām sociālās palīdzības
pakalpojumu sniedzējiem
";
5) Ministru kabineta 2000.gada 12.septembra noteikumi nr.314 "
Kārtība, kādā personas saņem sociālās
palīdzības pakalpojumus
";
6) Ministru kabineta 2001.gada 28.augusta noteikumi nr.383 "
Kārtība, kādā personas saņem profesionālās
rehabilitācijas pakalpojumus
, un prasības profesionālās rehabilitācijas pakalpojumu sniedzējiem".
5. Ar šā likuma spēkā stāšanos spēku zaudē likums "
Par sociālo palīdzību
" (Latvijas Republikas Saeimas un
Ministru Kabineta Ziņotājs, 1995, 24.nr.; 1996, 14.nr.; 1997, 2.nr.; 1998, 1., 23.nr.; 1999, 2., 24.nr.; 2001, 1.nr.).
6. Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 4.punkts stājas spēkā 2003.gada 1.jūlijā.
(
19.12.2002
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.01.2003.
)
25
/
29
7. No 2003.gada 1.janvāra līdz 2003.gada 31.decembrim sociālās rehabilitācijas pakalpojumus sociālās
rehabilitācijas institūcijās par valsts budžeta līdzekļiem Ministru kabineta noteiktajā kārtībā var saņemt personas,
kuras nestrādā (nav uzskatāmas par darba ņēmēju vai pašnodarbināto saskaņā ar likumu "
Par valsts sociālo
apdrošināšanu
") un saņem tikai valsts pensiju vai tikai valsts sociālā nodrošinājuma pabalstu, un tās ir:
1) invalīdi;
2) personas, kuras sasniegušas vecumu, kas dod tiesības saņemt valsts vecuma pensiju;
3) politiski represētās personas.
Rehabilitācijas ilgums nedrīkst pārsniegt 21 dienu.
(
19.12.2002
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.01.2003.
)
8. Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 6. un 8.punkts stājas spēkā 2005.gada 1.janvārī.
(
17.06.2004
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
13.07.2004.
)
9. Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 7.punkts stājas spēkā 2006.gada 1.janvārī.
(
17.06.2004
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
13.07.2004.
)
10. Līdz Sociālo pakalpojumu pārvaldes izveidošanai tās funkcijas veic Labklājības ministrijas padotībā esošā
valsts pārvaldes iestāde — Sociālās palīdzības fonds.
(
17.06.2004
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
13.07.2004.
)
11. Grozījumi šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 4.punktā attiecībā uz pilngadīgām personām, 
13.panta
 pirmās daļas
7.punktā attiecībā uz sociālās rehabilitācijas saņemšanas kārtību un kritērijiem personas atzīšanai par cilvēku
tirdzniecības upuri, piektā un sestā daļa stājas spēkā 2007.gada 1.janvārī.
(
25.05.2006
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
28.06.2006.
)
12. Šā likuma 
9.panta
 sestā daļa, kas nosaka pašvaldībām pienākumu nodrošināt konsultatīvu atbalstu sociālā
darba speciālistiem, stājas spēkā:
1) 2007.gada 1.janvārī — attiecībā uz tiem sociālā darba speciālistiem, kuri ir sociālie darbinieki;
2) 2008.gada 1.janvārī — attiecībā uz tiem sociālā darba speciālistiem, kuri ir sociālie aprūpētāji, sociālie
rehabilitētāji un sociālās palīdzības organizatori.
(
25.05.2006
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
28.06.2006.
)
13. Līdz jaunu Ministru kabineta noteikumu spēkā stāšanās dienai, bet ne ilgāk kā līdz 2007.gada 1.oktobrim
piemērojami Ministru kabineta 2003.gada 27.maija noteikumi Nr.285 "
Kārtība, kādā personas saņem tehniskos
palīglīdzekļus
", ciktāl tie nav pretrunā ar šo likumu.
(
03.05.2007
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
07.06.2007.
)
14. 
(Izslēgts ar 
18.12.2008
. likumu, kas stājas spēkā 
01.01.2009.
)
15. Līdz 2009.gada 1.jūlijam šā likuma 
3.panta
 otrajā daļā pašvaldību domēm noteiktos uzdevumus veic arī
pašvaldību padomes.
(
18.12.2008
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.01.2009.
)
16. 
(Izslēgts ar 
07.05.2009
. likumu, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
26
/
29
16.
1
 Šā likuma 
13.panta
 otrās daļas jaunā redakcija, 2.
1
 un 2.
4
 daļa stājas spēkā 2010.gada 1.janvārī.
(
07.05.2009
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
17. Tās pašvaldības, kurās iedzīvotāju skaits nepārsniedz 3000, šā likuma 
10.panta
 otrajā daļā noteikto sociālo
dienestu kā atsevišķu pašvaldības iestādi izveido ne vēlāk kā līdz 2009.gada 1.augustam. Līdz sociālā dienesta kā
atsevišķas pašvaldības iestādes izveidošanai attiecīgajās pašvaldībās šā likuma 
11.pantā
 minēto uzdevumu izpildi
nodrošina pašvaldību dome (padome) vai tās deleģēta institūcija pašvaldības saistošajos noteikumos paredzētajā
kārtībā.
(
18.12.2008
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.01.2009.
)
17.
1
 Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 3.
1
 punkts un 
13.panta
 pirmās daļas 11.punkts stājas spēkā 2015.gada
1.janvārī.
(
07.10.2010
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
06.12.2012
. likumu, kas stājas spēkā 
22.12.2012.
)
18. Šā likuma 
13.panta
 2.
2
 un 2.
3
 daļa un 
25.panta
 ceturtā daļa stājas spēkā 2009.gada 1.septembrī. Līdz
2009.gada 31.augustam nepiemēro šā likuma 
2.
2
 daļu
 2008.gada 18.decembra redakcijā.
(
07.05.2009
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
19. Likvidējamās valsts aģentūras “Tehnisko palīglīdzekļu centrs” tiesības, pienākumus, mantu, tajā skaitā
lietvedību un arhīvu, pārņem valsts sabiedrība ar ierobežotu atbildību “Nacionālais rehabilitācijas centrs “Vaivari””.
(
07.05.2009
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
20. Laika periodā no 2009.gada 1.septembra līdz 2009.gada 31.decembrim valsts sabiedrība ar ierobežotu atbildību
“Nacionālais rehabilitācijas centrs “Vaivari”” nodrošina personas arī ar tiflotehniku un surdotehniku.
(
07.05.2009
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.07.2009.
)
21. Grozījums likuma 
5.pantā
 par klienta materiālo resursu novērtēšanu līdz 2011.gada 31.decembrim nav
attiecināms uz personām, kurām līdz šo grozījumu spēkā stāšanās dienai ar pieņemtu lēmumu ir piešķirts trūcīgās
personas statuss.
(
29.10.2009
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.12.2009.
)
22. Šā likuma 
13.panta
 1.
1
 daļā paredzēto atbalstu pašvaldībām valsts sniedz, veicot līdzmaksājumu par
faktiskajiem izdevumiem garantētā minimālā ienākumu līmeņa pabalsta izmaksu nodrošināšanai par periodu līdz
2012.gada 31.decembrim, bet dzīvokļa pabalsta izmaksu nodrošināšanai — līdz 2012.gada 30.aprīlim. Valsts
līdzfinansējumu pašvaldībām nepiešķir par pašvaldību maksājumiem, kas veikti, lai nodrošinātu garantētā minimālā
ienākumu līmeņa pabalstu izmaksu pēc 2013.gada 1.janvāra un dzīvokļa pabalstu izmaksu pēc 2012.gada 1.maija.
(
15.12.2011
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
30.12.2011.
)
23. Šā likuma 
15.
1
 panta
 pirmās daļas 5.punkts stājas spēkā 2010.gada 1.janvārī.
(
29.10.2009
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
01.12.2009.
)
24. Šā likuma 
14.panta
 trešajā daļā minētos noteikumus Ministru kabinets izdod līdz 2014.gada 1.aprīlim.
(
14.11.2013
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
18.12.2013.
)
25. Līdz jaunu Ministru kabineta noteikumu spēkā stāšanās dienai, bet ne ilgāk kā līdz 2017.gada 1.jūlijam
piemērojami šādi Ministru kabineta noteikumi, ciktāl tie nav pretrunā ar šo likumu:
1) Ministru kabineta 2003.gada 3.jūnija noteikumi Nr.291 "
Prasības sociālo pakalpojumu sniedzējiem
";
2) Ministru kabineta 2008.gada 20.novembra noteikumi Nr.951 "
Kārtība, kādā sociālo pakalpojumu sniedzējs
tiek reģistrēts sociālo pakalpojumu sniedzēju reģistrā un izslēgts no tā
";
27
/
29
3) Ministru kabineta 2012.gada 17.aprīļa noteikumi Nr.271 "
Kārtība, kādā personas saņem profesionālās
rehabilitācijas pakalpojumus
".
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
26. Šā likuma 
9.
1
 panta
 otrā daļa, 
14.panta
 pirmās daļas 4.
1
 un 4.
2
 punkts, 
20.panta
 ceturtā daļa stājas spēkā
2017.gada 1.decembrī.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
27. Šā likuma 
12.panta
 2.
3
 un 
28.panta
 1.
2
 daļa stājas spēkā 2017.gada 1.septembrī.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
28. Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 12.punkts stājas spēkā 2018.gada 1.janvārī.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
29. Šā likuma 
13.panta
 septītā daļa stājas spēkā 2023.gada 1.janvārī. Līdz 2022.gada 31.decembrim atbalsts
pašvaldībām ar sociālā darba speciālistu profesionālās kompetences pilnveides nodrošināšanu saistīto izdevumu
segšanai Ministru kabineta noteiktajā apmērā tiek īstenots Eiropas Savienības politiku instrumentu ietvaros.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
 Minētais grozījums iekļauts likuma redakcijā uz
01.01.2023.
)
30. Šā likuma 
13.
1
 panta
 trešās daļas nosacījums attiecībā uz samaksu par ilgstošas sociālās aprūpes un
sociālās rehabilitācijas institūcijas pakalpojumu 85 procentu apmērā no pensijas vai atlīdzības un 
29.panta
 otrās daļas
1., 2. un 3.punkta nosacījumi attiecībā uz naudas summu personiskiem izdevumiem institūcijas klientiem 15 procentu
apmērā no pensijas vai atlīdzības, vai valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta piemērojami no 2020.gada 1.janvāra.
Līdz 2019.gada 31.decembrim:
1) personas, kuras ir pensijas vai atlīdzības saņēmējas, maksā par šā likuma 
9.
1
 panta
 pirmās daļas 1. un
2.punktā noteiktajiem pakalpojumiem 90 procentus no tām izmaksājamās summas, bet ne vairāk kā saņemtā
pakalpojuma izmaksas attiecīgajā institūcijā;
2) pilngadīgai personai, kura ir šā likuma 
13.
1
 panta
 trešajā daļā noteiktās pensijas vai atlīdzības, vai valsts
sociālā nodrošinājuma pabalsta saņēmēja, naudas summa, kas paliek tās rīcībā pēc ilgstošas sociālās
aprūpes un sociālās rehabilitācijas institūcijas pakalpojumu apmaksas, nedrīkst būt mazāka par 10 procentiem
no tai izmaksājamās pensijas vai atlīdzības, vai valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta apmēra;
3) pilngadīgai personai, kura nav šā likuma 
13.
1
 panta
 trešajā daļā noteiktās pensijas vai atlīdzības, vai valsts
sociālā nodrošinājuma pabalsta saņēmēja, naudas summa, kas tai izmaksājama no ilgstošas sociālās aprūpes
institūcijas budžeta, ir 10 procenti no valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta apmēra;
4) bērnam no septiņu gadu vecuma naudas summa, kas tam izmaksājama no ilgstošas sociālās aprūpes
institūcijas budžeta, ir 10 procenti no valsts sociālā nodrošinājuma pabalsta apmēra. Par labām un teicamām
sekmēm un aktivitāti sabiedriskajā dzīvē izglītības iestādes vai ilgstošas sociālās aprūpes institūcijas var
piešķirt lielāku naudas summu.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
31. Šā likuma 
13.panta
 pirmās daļas 13.punkts stājas spēkā 2019.gada 1.janvārī.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
 Minētais grozījums iekļauts likuma redakcijā uz
01.01.2019.
)
32. Pašvaldības līdz saistošo noteikumu par pabalsta krīzes situācijā apmēru un piešķiršanas kārtību spēkā
stāšanās dienai, bet ne ilgāk kā līdz 2017.gada 31.decembrim piemēro pašvaldības saistošos noteikumus, kuros
noteikts vienreizēja pabalsta ārkārtas situācijā apmērs un tā piešķiršanas kārtība.
(
12.01.2017
. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 
09.02.2017.
)
28
/
29
© Oficiālais izdevējs "Latvijas Vēstnesis"
Likumā iekļautas tiesību normas, kas izriet no:
1) Padomes 2003.gada 25.novembra direktīvas 
2003/109/EK
 par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas
dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji;
2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004.gada 29.aprīļa direktīvas 
2004/38/EK
 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes
locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza regulu (EEK) Nr. 
1612/68
 un atceļ
direktīvas 
64/221/EEK
, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un
93/96/EEK (dokuments attiecas uz EEZ);
3) Padomes 2004.gada 29.aprīļa direktīvas 
2004/81/EK
 par uzturēšanās atļaujām, kas izdotas tādiem trešo valstu
valstspiederīgajiem, kuri ir cilvēku tirdzniecības upuri vai bijuši iesaistīti darbībās, kas veicina nelegālo imigrāciju, kuri
sadarbojas ar kompetentajām iestādēm;
4) Eiropas Parlamenta un Padomes 2011.gada 13.decembra direktīvas 
2011/95/ES
 par standartiem, lai trešo valstu
valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas
tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (pārstrādātā versija);
5) Eiropas Parlamenta un Padomes 2011.gada 13.decembra direktīvas 
2011/93/ES
 par seksuālas vardarbības pret
bērniem, bērnu seksuālas izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu, ar kuru aizstāj Padomes pamatlēmumu
2004/68/
TI;
6) Eiropas Parlamenta un Padomes 2013.gada 26.jūnija direktīvas 
2013/33/ES
, ar ko nosaka standartus
starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai.
Likums stājas spēkā 2003.gada 1.janvārī. 
Likums Saeimā pieņemts 2002.gada 31.oktobrī.
Valsts prezidente V.Vīķe-Freiberga
Rīgā 2002.gada 19.novembrī
Informatīva atsauce uz Eiropas Savienības direktīvām
(
06.12.2012
. likuma redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 
14.11.2013.
 un 
26.11.2015
. likumu, kas stājas spēkā
02.12.2015.
)
29
/
29